ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
================================================================
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 травня 2026 року Справа № 915/2131/25 
м.Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складi суддi Мавродієвої М.В., 
за участю:
секретаря судового засідання Шевченко Т.В.,
представника позивача: не з`явився,
представника відповідача-1: не з`явився,
представника відповідача-2: Тарасенка К.В. (у судових дебатах 28.04.2026),
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу
за позовом: фізичної особи – підприємця Резніка Богдана Юлійовича,
до відповідача-1: Державної служби України з безпеки на транспорті,
до відповідача-2: Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса),
про: стягнення з Державного бюджету України грошових коштів у сумі 19000,0 грн,-

в с т а н о в и в:
Фізична особа – підприємець Резнік Богдан Юлійович звернувся до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою до Державної служби України з безпеки на транспорті та Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), в якій просить суд стягнути з Державного бюджету України грошові кошти у сумі 19000,0 грн, з яких: 17000,0 грн – штраф, накладений постановою в.о. начальника відділу державного нагляду (контролю) у Миколаївській області Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністративно-господарського штрафу №ПШ111788 від 03.10.2024, яка визнана протиправною та скасована рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 31.01.2025 у справі №400/10061/24, та стягнутий Інгульським відділом державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) у виконавчому провадженні №76665817; 1700,0 грн – виконавчий збір; 300,0 грн – мінімальні витрати виконавчого провадження.
Ухвалою суду від 24.12.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу постановлено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 
Відповідач-1 - Укртрансбезпека у відзиві заперечує проти вимог позивача посилаючись на наступне:
- у спірному випадку Укртрансбезпека не є набувачем заявлених до стягнення коштів, а відповідно до бюджетного законодавства лише контролює надходження за кодом бюджетної класифікації 21081100 – адміністративні штрафи у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху (крім адміністративних штрафів за адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі) (у частині стягнення плати);
- водночас заявлені до стягнення кошти позивачем були перераховані на рахунок відділу державної виконавчої служби, відкритого у Державній казначейській службі України, яка відповідно до бюджетного законодавства контролює надходження за кодом бюджетної класифікації 21081100 – за виконавчими документами, які перебувають/перебували на виконанні та є уповноваженою особою скласти подання про повернення коштів з бюджету на підставі приписів ч.2 ст.45 Бюджетного кодексу України та пунктів 3, 5 Порядку повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №787 від 03.09.2013 з урахуванням змін;
- правовідносини щодо повернення з Державного бюджету України суми сплаченого адміністративного штрафу існують між позивачем (платником) та відділом державної виконавчої служби, а не Укртрансбезпекою. Проте в цих відносинах відсутній правовий спір щодо повернення з Державного бюджету України сплаченої позивачем суми штрафу, оскільки позивач не звертався до органу виконавчої служби із заявою про повернення цих коштів. Більш того, у відповідності до приписів Порядку №787, позивач повинен був звернутися до відповідача, для формування подання до казначейства, а ніяк не ініціювати новий спір. Отже, сплата позивачем до Державного бюджету України штрафу є помилкою, а тому його повернення з Державного бюджету України має відбуватися відповідно до присів ч.2 ст.45 Бюджетного кодексу України та пунктів 3, 5 Порядку №787.
Відповідач-2 - Інгульський ВДВС у місті Миколаєві ПМУМЮ (м.Одеса) у відзиві заперечує проти вимог позивача та вважає, що позивачем було обрано невірний спосіб захисту, а саме, питання про повернення коштів позивач повинен вирішувати в порядку адміністративного судочинства шляхом подання заяви про поворот виконання відповідно до ст.265 КАС України, яка розглядається адміністративним судом, у якому знаходиться справа.
Ухвалою суду від 20.01.2026 справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Почати у справі підготовче провадження і призначено підготовче засідання на 24.02.2026.
Ухвалою суду від 24.02.2026 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на.
26.03.2026 судом відкладено розгляд справи на 28.04.2026 у зв`язку з оголошенням повітряної тривоги у м.Миколаєві та Миколаївській області. 
В ході розгляду справи представники сторін підтримували висловлені позиції та доводи, викладені на їх обґрунтування.
У судовому засіданні 28.04.2026 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення.
У судовому засіданні 07.05.2026 судом підписано вступну та резолютивну частини рішення без його проголошення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши усі подані у справу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд встановив наступне.
03.10.2024 в.о. начальника Відділу держнагляду (контролю) у Миколаївській області Укртрансбезпеки Гринюком О.А. винесена постанова №ПШ111788 про застосування до ФОП Резніка Б.Ю. адміністративно господарського штрафу у сумі 17000,0 грн. 
24.10.2024 ФОП Резнік Б.Ю. звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Укртрансбезпеки, в якому просив суд скасувати постанову в.о. начальника Відділу держнагляду (контролю) у Миколаївській області Укртрансбезпеки №ПШ111788 від 03.10.2024 про застосування адміністративно-господарського штрафу.
20.11.2024 Відділ держнагляду (контролю) у Миколаївській області Укртрансбезпеки звернувся до Інгульського ВДВС у м.Миколаєві ПМУМЮ (м.Одеса) з заявою про примусове виконання постанови в.о. начальника Відділу держнагляду (контролю) у Миколаївській області Укртрансбезпеки №ПШ111788 від 03.10.2024 про застосування до ФОП Резніка Б.Ю. адміністративно-господарського штрафу в сумі 17000,0 грн.
28.11.2024 старшим державним виконавцем Інгульського ВДВС у м.Миколаєві ПМУМЮ (м.Одеса) Бєлоус Д.А. відкрито виконавче провадження №76665817, в межах якого 28.11.2024 також винесено постанови про стягнення виконавчого збору в сумі 1700 грн та про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження в сумі 300 грн. 
28.11.2024 Інгульським ВДВС у м.Миколаєві ПМУМЮ (м.Одеса) виставлено платіжну інструкцію №57757 від 28.11.2024 та цього ж дня здійснено списання 19000,0 грн з поточного рахунку ФОП Резнік Б.Ю. в АТ «Універсал Банк».
04.12.2024 Інгульським ВДВС у м.Миколаєві ПМУМЮ (м.Одеса) закінчено виконавче провадження №76665817 у зв`язку з повним фактичним виконанням постанови в.о. начальника Відділу держнагляду (контролю) у Миколаївській області Укртрансбезпеки №ПШ111788 від 03.10.2024 про застосування адміністративно-господарського штрафу.
В подальшому, рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 31.01.2025 у справі №400/10061/24, яке залишено без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11.09.2025, визнано протиправною та скасовано постанову в.о. начальника Відділу державного нагляду (контролю) у Миколаївській області Укртрансбезпеки Гринюка О.А. №ПШ111788 від 03.10.2024 про застосування до ФОП Резніка Б.Ю. адміністративно-господарського штрафу.
Позивач вважає, що стягнуті з нього 17000,0 грн адміністративно-господарського штрафу, 1700,0 грн виконавчого збору та 300,0 грн витрат виконавчого провадження, після скасування адміністративним судом постанови в.о. начальника Відділу державного нагляду (контролю) у Миколаївській області Укртрансбезпеки Гринюка О.А. №ПШ111788 від 03.10.2024, утримується в Державному бюджеті України без достатньої правової підстави та, як наслідок, підлягає стягненню на його користь на підставі приписів ст.1212 ЦК України.

На підставі повно і всебічно з`ясованих обставин справи, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам сторін, суд дійшов наступних висновків.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки не доведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (ч.1 ст.16 ЦК України).
Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Чинне законодавство визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.
Крім того, суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захисту цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та має бути спрямований на захист порушеного права.
Враховуючи вищевикладене, виходячи із приписів ст.4 ГПК України, ст.ст.15, 16 ЦК України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.
У випадках, встановлених Конституцією України та законом, особа має право звернутися за захистом цивільного права та інтересу до органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування (ч.2 ст.17 ЦК України). Рішення, прийняте зазначеними органами щодо захисту цивільних прав та інтересів, не є перешкодою для звернення за їх захистом до суду (абз.2 ч.3 ст.17 ЦК України).
Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Так, стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Відповідно до цієї статті особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Застосування статті 1212 ЦК України має відбуватись за наявності певних умов та відповідних підстав, що мають бути встановлені судом під час розгляду справи на підставі належних та допустимих доказів у справі.
У випадку, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Або ж коли набуття відбулось у зв`язку з договором, але не на виконання договірних умов. Чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання коштів).
За змістом положень ст.1212 ЦК України про зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави цей вид зобов`язань породжується наявністю таких юридичних фактів: 1) особа набула або зберегла у себе майно за рахунок іншої особи; 2) правові підстави для такого набуття (збереження) відсутні або згодом відпали.
Відсутність правової підстави це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Порядок повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів затверджено наказом Міністерства фінансів України №787 від 03.09.2013.
Цей Порядок визначає процедури повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, а саме: податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджету, коштів від повернення до бюджетів бюджетних позичок, фінансової допомоги, наданої на поворотній основі, та кредитів, у тому числі залучених державою (місцевими бюджетами) або під державні (місцеві) гарантії (далі - платежі). Дія Порядку не поширюється на операції з відшкодування податку на додану вартість та повернення з бюджету коштів за рішенням суду.
Повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджетів здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а при поверненні судового збору (крім помилково зарахованого) - за ухвалою суду, яка набрала законної сили. Подання за формою згідно з додатком 1 до цього Порядку подається платником до органу Казначейства разом з його заявою про повернення коштів з бюджету та оригіналом або копією документа на переказ, або паперовою копією електронного розрахункового документа, які підтверджують перерахування коштів до бюджету (абзаци 1, 5 пункту 5 розділу І Порядку повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №787 від 03.09.2013, у редакції, чинній станом на дату звернення позивача до суду першої інстанції з позовом у даній справі).
Суд зауважує, що на момент стягнення з позивача адміністративно-господарського штрафу юридична підстава для такого платежу існувала, оскільки була чинною постанова в.о. начальника Відділу держнагляду (контролю) у Миколаївській області Укртрансбезпеки №ПШ111788 від 03.10.2024 про застосування адміністративно-господарського штрафу у сумі 17000,0 грн та відкрите виконавче провадження №76665817 з її примусового виконання, а відтак не можна вважати, що з позивача стягнуто вищенаведені кошти помилково. Крім того, відсутні підстави вважати, що з позивача стягнуто відповідний штраф надміру, тобто у розмірі більшому, ніж визначений у наведеній вище постанові.
За таких обставин, суд зазначає, що у спірних правовідносинах не підлягають застосуванню положення Порядку повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №787 від 03.09.2013, оскільки сума штрафу, яку сплатив позивач, не є помилково чи надміру зарахованою.
Поряд з цим, з огляду те, що рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 31.01.2025 у справі №400/10061/24, яке залишено без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11.09.2025, визнано протиправною та скасовано постанову в.о. начальника Відділу державного нагляду (контролю) у Миколаївській області Укртрансбезпеки Гринюка О.А. №ПШ111788 від 03.10.2024 про застосування до ФОП Резніка Б.Ю. адміністративно господарського штрафу, відповідна юридична підстава для стягнення з позивача штрафу у сумі 17000,0 грн відпала.
Суд наголошує на тому, що після визнання протиправною та скасування адміністративним судом постанови про застосування штрафу боржник згідно ст.1212 ЦК України має право на позов про стягнення суми стягнутих з нього коштів як таких, які утримуються у бюджеті без достатньої правової підстави.
Вказане узгоджується зі сталою практикою Великої Палати Верховного Суду про те, що рішення суб`єкта владних повноважень за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (постанови від 22.01.2020 у справі №910/1809/18, від 01.02.2020 у справі №922/614/19, від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц тощо).
За змістом глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних, - так би мовити, приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях, тоді як для кондикційних зобов`язань вина не має значення, бо суттєвим є неправомірність набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки те майно, яке безпідставно набув (зберіг), або вартість останнього (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі №320/5877/17). Інакше кажучи, у деліктних зобов`язаннях одна зі сторін втрачає певне майно, а інша його не набуває, тоді як у кондикційних зобов`язаннях одна зі сторін втрачає певне майно унаслідок того, що інша сторона його набуває, зокрема, утримує в себе.
Судом враховується, що у постанові від 08.08.2023 у справі №910/5880/21 Велика Палата Верховного Суду, беручи до уваги наявність протилежної практики Великої Палати Верховного Суду (у справах №910/15295/18 і №910/5880/21) та Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду (№489/6624/15-ц) щодо застосування приписів Порядку №787 від 03.09.2013 і ЦК України, з огляду на висновки, викладені у цій постанові, задля гарантування юридичної визначеності у подібних правовідносинах стосовно повернення з бюджету коштів, які утримуються без достатньої правової підстави (після визнання протиправною та скасування адміністративним судом постанови про накладення штрафу), відступила від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, сформульованого у постанові від 10.07.2019 у справі №489/6624/15-ц, за змістом якого повернення цих коштів має відбуватися тільки згідно з Порядком №787, тобто у позасудовому порядку.
У разі, коли Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного, зокрема, у постанові касаційного суду, згідно з ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди враховують висновок, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду.
Зазначеним спростовуються доводи відповідача-1 – Укртрансбезпеки щодо передчасності заявлення ФОП Резніком Б.Ю. позовних вимог про стягнення безпідставно збережених коштів, зумовленої необхідністю досудового повернення адміністративного штрафу відповідно до Порядку №787 від 03.09.2013, та щодо неможливості застосування у спірних правовідносинах приписів ст.1212 ЦК України.
У частині 3 ст.2 ГПК України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.
Принцип змагальності сторін полягає в тому, що сторони у процесі зобов`язані в процесуальній формі довести свою правоту, за допомогою поданих ними доказів переконати суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень.
Отже, даний принцип забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладення тягаря доказування на сторони.
Частиною 1 ст.73 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
В силу ч.1 ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, в господарському процесі є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.
Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст.14 ГПК України).
Суд наголошує на тому, що рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях та містити неточності у встановленні обставин, які мають вирішальне значення для правильного вирішення спору, натомість висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки мають бути вичерпними, відповідати дійсності і підтверджуватися достовірними доказами.
Даний висновок суду повністю узгоджується з правовою позицією об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеною в постанові від 05.06.2020 у справі №920/528/19.
Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності, задекларований у статті 13 ГПК України, втрачає сенс.
Суд зазначає, що у матеріалах справи відсутні та відповідачами до суду не подано жодного доказу на підтвердження повернення позивачеві грошових коштів у розмірі 17000,0 грн, стягнутих з нього на підставі постанови в.о. начальника Відділу держнагляду (контролю) у Миколаївській області Укртрансбезпеки №ПШ111788 від 03.10.2024 про застосування адміністративно-господарського штрафу, яка в подальшому була скасована у судовому порядку.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення на користь позивача 17000,0 грн безпідставно збережених коштів.
Посилання відповідача-2 - Інгульського ВДВС у м.Миколаєві ПМУМЮ (м.Одеса) на те, що позивач мав можливість звернутися до суду з заявою про поворот виконання судового рішення, судом до уваги не приймаються, оскільки вищенаведена сума грошових коштів була стягнута з позивача на підставі постанови в.о. начальника Відділу держнагляду (контролю) у Миколаївській області Укртрансбезпеки, а не на виконання судового рішення.

Щодо позовних вимог про стягнення 1700,0 грн виконавчого збору та 300,0 грн витрат виконавчого провадження, суд зазначає наступне.
Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій визначених органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України "Про виконавче провадження" примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".
За умовами ч.1 ст.42 Закону України "Про виконавче провадження" кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.
Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті (ч.ч.2, 3 ст.42 Закону України "Про виконавче провадження").
Відповідно до ч.4 ст.42 Закону України "Про виконавче провадження" на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.
В силу вимог ч.ч.1, 2 ст.27 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчий збір це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). Стягнутий виконавчий збір перераховується до Державного бюджету України протягом трьох робочих днів з дня надходження на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби (ч.4 ст.27 Закону України "Про виконавче провадження").
Згідно ч.7 ст.27 Закону України "Про виконавче провадження" у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню.
Отже, скасування рішення, у зв`язку з виконанням якого стягнутий виконавчий збір та витрати виконавчого провадження, є підставою для повернення відповідних коштів, адже правова підстава для їх стягнення є такою, що відпала.
Оскільки відповідно до наведених норм набувачем стягнутих з боржника у виконавчому провадженні збору та витрат є Державний бюджет України, суми таких виконавчого збору та витрат виконавчого провадження підлягають поверненню саме з Державного бюджету України.
Аналогічна правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 14.12.2022 у справі №551/1099/21.
Суд також зауважує, що відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, які підлягають застосуванню у спірних правовідносинах, грошові кошти слід стягувати на користь позивача саме з Державного бюджету України, а не з конкретного органу за рахунок його бюджетних асигнувань (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.08.2023 у справі №910/5880/21).
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог і в частині стягнення 1700,0 грн виконавчого збору та 300,0 грн витрат виконавчого провадження.
Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, а саме з Державного бюджету України на користь позивача підлягають стягненню грошові кошти у сумі 19000,0 грн.
Відповідно до приписів ст.129 ГПК України, сплачений судовий збір підлягає відшкодуванню на користь позивача за рахунок відповідача.
При цьому, за приписами ч.9 ст.129 ГПК України, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Враховуючи, що спір виник внаслідок неправомірних дій саме відповідача-1 – Укртрансбезпеки, то суд вважає за необхідне судові витрати покласти саме на таку сторону. 

Керуючись ст.ст.73, 74, 76-79, 91, 129, 210, 220, 232, 233, 238, 240, 241 ГПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:
1. Позовні вимоги задовольнити.
2. Стягнути з Державного бюджету України на користь фізичної особи – підприємця Резніка Богдана Юлійовича ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) грошові кошти у сумі 19000,0 грн.
3. Стягнути з Державної служби України з безпеки на транспорті (03150, м.Київ, вул.Антоновича, буд.51; ідент.код 39816845) на користь фізичної особи – підприємця Резніка Богдана Юлійовича ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) 2422,40 грн судового збору.

Рішення суду, у відповідності до ст.241 ГПК України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Згідно ч.1 ст.254 ГПК України, учасники справи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції. 
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.256 ГПК України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Згідно ст.257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. 
Повне судове рішення складено 28.05.2026.

Суддя М.В.Мавродієва