П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 червня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/37374/25	
Головуючий в 1 інстанції: Радчук А.А.
Дата і місце ухвалення: 26.01.2026 р., м. Одеса
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Тарновецького І.І.,
суддів: Бойка А.В.,
Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військової частини НОМЕР_1 ) на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 січня 2026 року у справі №420/37374/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) АДРЕСА_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -
В С Т А Н О В И В:

05 листопада 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_1 ), в якому просив:
- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_1 ) ( АДРЕСА_1 ) щодо обчислення та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 30.01.2020 року по 30.09.2025 року, грошової допомоги для оздоровлення за 2020 - 2025 роки, одноразової допомоги при звільненні, грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки, грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій без врахування розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом станом на 01.01.2020 року, на 01.01.2021 року, на 01.01.2022 року, на 01.01.2023 року та розрахункової величини 2684,00 грн. у відповідні роки на відповідний тарифний коефіцієнт;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (в/ч НОМЕР_1 ) ( АДРЕСА_1 ) здійснити перерахунок на користь ОСОБА_1 грошового забезпечення, а саме: посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, надбавки за особливості військової служби, щомісячної премії, інших надбавок та доплат за період з 30.01.2020 року по 30.09.2025 року, грошової допомоги для оздоровлення за 2020 - 2025 роки, одноразової допомоги при звільненні, грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки, грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом станом на 01 січня календарного року, а саме: встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" станом на 01.01.2020 року - 2102 гривні 00 копійок, Законом України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" станом на 01.01.2021 року - 2270 гривень 00 копійок, Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" станом на 01.01.2022 року - 2481 гривня 00 копійок, Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" станом на 01.01.2023 року - 2684 гривні 00 копійок, розрахункової величини 2684 гривні 00 копійок на відповідний тарифний коефіцієнт відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» №704 від 30.08.2017 року та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 «Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року №44.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 26 січня 2026 року адміністративний позов задоволено частково.
Суд визнав протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_1 ) ( АДРЕСА_1 ) щодо не проведення обрахунку грошового забезпечення ОСОБА_1 за періоди 30.01.2020 року по 19.05.2023 року та з 18.06.2025 року по 30.09.2025 року включно з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року.
Зобов`язав ІНФОРМАЦІЯ_2 (в/ч НОМЕР_1 ) ( АДРЕСА_1 ) здійснити перерахунок та виплату грошового забезпечення (щомісячні основні види грошового забезпечення, щомісячні додаткові види грошового забезпечення та одноразові додаткові види грошового забезпечення) ОСОБА_1 за вказані періоди, виходячи із розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня відповідного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1 та 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з урахуванням раніше виплачених сум.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовив.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції відповідач подав апеляційну скаргу, в якій зазначає про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що, на думку апелянта, призвело до неправильного вирішення справи.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що відповідач діяв виключно в межах наданих повноважень та у спосіб, визначений чинним законодавством, зокрема постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704, та не мав правових підстав для самостійної зміни порядку обчислення грошового забезпечення.
Апелянт вказує, що пункт 4 постанови Кабінету Міністрів України №704 у редакції, чинній у спірний період, передбачає застосування розміру прожиткового мінімуму станом на 01 січня 2018 року, а тому відсутні правові підстави для обчислення грошового забезпечення виходячи із прожиткового мінімуму, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року.
Крім того, апелянт посилається на положення пункту 3 розділу ІІ Закону України від 06 грудня 2016 року №1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», зазначаючи, що мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина, а отже відсутні підстави для застосування альтернативних підходів до визначення складових грошового забезпечення.
Також апелянт зазначає, що визнання у судовому порядку протиправними змін до нормативно-правового акта не призводить до автоматичного відновлення попередньої редакції відповідної норми, а тому застосування іншого порядку обчислення грошового забезпечення, ніж передбачений чинною редакцією постанови №704, суперечить принципу законності.
З огляду на викладене апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Позивач своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористався, що, відповідно до статті 304 КАС України, не перешкоджає апеляційному перегляду справи.
Справа призначена до розгляду у порядку письмового провадження у відповідності до п.3 ч.1 ст.311 КАС України.
Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Як установлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_3 (в/ч НОМЕР_1 ), зокрема у період з 06 квітня 2012 року по 30 вересня 2025 року.
Відповідно до наказу від 30.09.2025 року №309 ОСОБА_1 звільнено з військової служби за станом здоров`я.
У період проходження військової служби позивачу нараховувалося та виплачувалося грошове забезпечення із застосуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого станом на 01 січня 2018 року, у розмірі 1762 гривні.
Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції визнав право позивача на перерахунок грошового забезпечення, виходячи з того, що після скасування пункту 6 постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 року №103 судовим рішенням у справі №826/6453/18 підлягає застосуванню пункт 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 у частині, що не суперечить актам вищої юридичної сили, відповідно до якого при визначенні розміру посадового окладу та окладу за військовим званням застосовується розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня відповідного календарного року.
При цьому суд першої інстанції дійшов висновку, що застосування відповідачем при обчисленні грошового забезпечення розрахункової величини у вигляді прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01 січня 2018 року є протиправним, оскільки не відповідає актам вищої юридичної сили та правовим висновкам Верховного Суду.
Разом з тим суд першої інстанції врахував особливості правового регулювання спірних правовідносин у період дії постанови №481 та дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову лише за періоди, у яких грошове забезпечення підлягало обчисленню із застосуванням прожиткового мінімуму, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року.
Колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Правові засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців визначені Законом України від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі – Закон №2011-ХІІ).
Відповідно до частин першої–третьої статті 9 Закону №2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє грошове забезпечення, до складу якого входять посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні та одноразові додаткові види грошового забезпечення, а його розмір визначається залежно від посади, військового звання, умов та характеру служби, кваліфікації та інших визначених законом факторів.
Згідно з частиною четвертою статті 9 цього Закону грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, однак такі розміри повинні визначатися відповідно до вимог законів України та забезпечувати належний рівень соціального захисту військовослужбовців, з урахуванням принципів справедливості, пропорційності та правової визначеності.
З метою реалізації зазначених положень постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 визначено порядок та структуру грошового забезпечення військовослужбовців, а також запроваджено тарифну систему визначення посадових окладів.
Пунктом 2 постанови №704 встановлено, що грошове забезпечення військовослужбовців складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, а також щомісячних та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Додатком 1 до зазначеної постанови визначено тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів, що забезпечує диференціацію грошового забезпечення залежно від займаної посади та рівня відповідальності.
Пунктом 4 постанови №704 у первинній редакції встановлено, що розміри посадових окладів та окладів за військовими (спеціальними) званнями визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт.
Такий підхід свідчить про законодавчий намір забезпечити динамічний характер грошового забезпечення військовослужбовців шляхом прив`язки до базового державного соціального стандарту - прожиткового мінімуму.
21 лютого 2018 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №103, якою змінено зазначений механізм, зокрема встановлено фіксацію розрахункової величини на рівні прожиткового мінімуму станом на 01 січня 2018 року.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі №826/6453/18, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 20 жовтня 2022 року, пункт 6 постанови №103, яким були внесені відповідні зміни, визнано протиправним та скасовано.
У зв`язку з цим суд апеляційної інстанції виходить з того, що при визначенні розмірів посадових окладів підлягає застосуванню пункт 4 постанови №704 у частині, що не суперечить актам вищої юридичної сили.
Такий підхід узгоджується з положеннями частини другої статті 265 КАС України, згідно з якою нормативно-правовий акт втрачає чинність у відповідній частині з моменту набрання законної сили рішенням суду.
Верховний Суд у своїй усталеній практиці, зокрема у постановах від 15 червня 2023 року у справі №380/13603/21 та від 30 квітня 2025 року у справі №620/9741/24, дійшов висновку, що після скасування змін, внесених постановою №103, розрахунковою величиною має бути прожитковий мінімум, встановлений законом на 1 січня відповідного року.
При цьому Верховний Суд виходить із принципу верховенства права та пріоритетності актів вищої юридичної сили, відповідно до якого підзаконні нормативні акти не можуть змінювати чи обмежувати дію законів.
Отже, починаючи з 29 січня 2020 року, визначення грошового забезпечення військовослужбовців повинно здійснюватися з урахуванням прожиткового мінімуму, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року.
Разом з тим 12 травня 2023 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №481, якою змінено механізм визначення розрахункової величини для обчислення окремих складових грошового забезпечення.
Суд першої інстанції, врахувавши особливості правового регулювання спірного періоду, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову у частині періоду дії зазначеної постанови, і такі висновки апеляційною скаргою не оскаржуються.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14 березня 2025 року у справі №320/29450/24, залишеним без змін судом апеляційної інстанції, пункт 2 постанови Кабінету Міністрів України від 12 травня 2023 року №481 визнано протиправним та нечинним.
При цьому колегія суддів враховує, що доводи апеляційної скарги не містять заперечень щодо висновків суду першої інстанції у цій частині, у зв`язку з чим такі висновки не є предметом перегляду відповідно до статті 308 КАС України.
Прожитковий мінімум як базовий державний соціальний стандарт встановлюється законом про Державний бюджет України на відповідний рік та має динамічний характер.
З урахуванням цього у періоди, які не охоплюються дією постанови №481, грошове забезпечення позивача повинно було визначатися з використанням актуального прожиткового мінімуму.
Як установлено судом першої інстанції, у відповідні періоди грошове забезпечення позивача обчислювалося без урахування зміни прожиткового мінімуму, що призвело до його заниження.
За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про протиправність дій відповідача та наявність підстав для перерахунку.
Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст. ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст.315, ст. ст. 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військової частини НОМЕР_1 ) залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 січня 2026 року - без змін.
Судові витрати в порядку статті 139 КАС України розподілу між сторонами не підлягають.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий: І.І. Тарновецький

Судді: А.В. Бойко

О.А. Шевчук