ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ  ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

19 травня 2026 року 	Справа № 160/13132/24  	
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді: Боженко Н.В.
за участі секретаря судового засідання: Сватко Є.А.
за участі:
позивача: ОСОБА_1 
представника відповідача: Сидорової О.Р.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі адміністративну справу №160/13132/24 за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Держави Україна в особі Дніпропетровської обласної прокуратури (49044, м.Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 38, код ЄДРПОУ: 02909938) про стягнення матеріальної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:
21 травня 2024 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Дніпропетровської обласної прокуратури про стягнення матеріальної шкоди.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03 червня 2024 року позовну заяву залишено без руху. Запропоновано позивачу протягом десяти днів з дня отримання копії цієї ухвали виконати вимоги, що в ній викладені, та усунути недоліки позовної заяви.
11 червня 2024 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду від позивача надійшла уточнена позовна заява.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 червня 2024 року судом прийнято вищезазначену позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по справі №160/13132/24, ухвалено здійснювати розгляд даної справи за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання. Призначено підготовче судове засідання у справі.
11 липня 2024 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано клопотання про долучення доказів, яке надійшло від позивача в підсистемі «Електронний Суд».
11 липня 2024 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано відзив, який надійшов від представника відповідача в підсистемі «Електронний Суд».
Розпорядженням в.о. керівника апарату суду від 10.09.2024 року №532д призначено повторний автоматизований розподіл заяви по справі №160/13132/24 у зв`язку зі звільненням ОСОБА_2 з посади судді за її поданням заяви про відставку.
Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 вересня 2024 справу №160/13132/24 передано для розгляду судді Дніпропетровського окружного адміністративного суду Боженко Н.В.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду, постановлено здійснювати розгляд даної справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 24 вересня 2024 року
24 вересня 2024 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано відповідь на відзив, яка надійшла від позивача в підсистемі «Електронний Суд». 
Підготовче судове засідання, призначене на 24 вересня 2026 року, відкладене за клопотанням відповідача. Наступне судове засідання призначено на 15 жовтня 2024 року.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2024 року в задоволенні клопотання Дніпропетровської обласної прокуратури про закриття провадження у справі №160/13132/24 відмовлено.
В підготовчому судовому засіданні призначеному на 15 жовтня 2024 року оголошено перерву до 22 жовтня 2024 року. 
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2024 року зупинено провадження у справі №160/13132/24 до набрання законної сили судовим рішенням касаційної інстанції у справі №160/6949/20.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 березня 2026 року поновлено провадження в адміністративній справі №160/13132/24, продовжено розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 24 березня 2026 року.
24 березня 2026 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду від позивача надійшла уточнена позовна заява, в якій позивач просить суд:
- стягнути з Дніпропетровської обласної прокуратури (пр. Дмитра Яворницького, 38 м. Дніпро, 49044, код ЄДРОПОУ- 02909938) на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у вигляді недоотриманої заробітної плати в сумі 338 649 грн. 85 коп. (триста тридцять вісім тисяч шістсот сорок дев`ять гривень 85 коп.), завдану застосуванням Дніпропетровською обласною прокуратурою у період з 29.10.2020 по 27.04.2021 стосовно ОСОБА_1 положень другого речення третього абзацу пункту З розділу II „Прикінцеві і перехідні положення“ Закону України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури“ від 19 вересня 2019 року № 113-IX, який визнано неконституційним.
Позовна заява обґрунтована посиланнями на протиправність дій відповідача щодо виплати позивачу заробітної плати в неналежному розмірі. Зазначає, що в спірний період працювала у відповідача на посаді прокурора, однак отримувала заробітну плату згідно положень постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2021 року №505 (далі – Постанова №505). Обчислення заробітної плати прокурора в юридичному становищі позивача (під час реформи прокуратури до переведення на відповідну посаду в новоствореному органі) згідно окремого акту уряду було запроваджено Законом України від 19.09.2019 року №113-ІХ (далі – Закон №113-ІХ), який в подальшому визнано неконституційним у відповідній частині. 
Позивач стверджує, що за період отримання заробітної плати, яка обчислювалася згідно Постанови №505 та Закону №113-ІХ їй завдано шкоду, завдану неконституційним нормативно-правовим актом. Розмір шкоди визначено як різницю між належною до виплати та фактично виплаченою заробітною платою. 
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 березня 2026 року продовжено строк підготовчого провадження у справі № 160/13132/24 на тридцять днів, відкладено підготовче судове засідання у справі №160/13132/24 на 07 квітня 2026 року.
07 квітня 2026 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду від відповідача надійшов відзив, в якому відповідач проти позову заперечує в повному обсязі. Зазначає, що позивачу не повинна нараховуватися премія та надбавка за вислугу років. Так, виплаті премії передує складання звіту про діяльність, який позивач не складала. Окрім цього, позивач після поновлення на посаді згідно рішення суду фактично знаходилась поза штатом Дніпропетровської обласної прокуратури та не виконувала жодних обов`язків чи повноважень прокурора, в зв`язку з чим надбавка за вислугу років виплачуватися також не повинна. Безпідставно позивач заявляє вимоги і про компенсації за невикористану відпустку, оскільки вона не пов`язана безпосередньо з фактом роботи і тому не повинна включатися до розрахунку матеріальної шкоди як недоотримана заробітна плата. 
В підсумку відповідач наводить контр-розрахунок коштів, на які позивач має право (183251,42 грн проти визначених позивачем 338649,85 грн). 
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2026 року прийнято до розгляду уточнену позовну заяву ОСОБА_1 у справі №160/13132/24.
20 березня 2026 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано відповідь відзив, яка надійшла від позивача в підсистемі «Електронний Суд». Щодо премії позивач зазначає, що її мінімальний розмір закріплено законодавством. Щодо надбавки за вислугу років вказує, що сам відповідач в спірний період виплачував таку надбавку, однак виходячи з невірної розрахункової величини (заниженого окладу згідно Постанови №505). Щодо компенсації за невикористану відпустку заявляє аналогічний аргумент щодо її виплати, а також наводить приклади судової практики, згідно яких вона є складовою заробітної плати. 
Також позивач заперечує проти твердження відповідача щодо невиконання нею посадових обов`язків, оскільки вона виконувала всі завдання і функції згідно функціональних обов`язків, до відповідальності за неналежне їх виконання не притягалася. 
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2026 року закрито підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 28 квітня 2026 року. 
Судове засідання, призначене на 28 квітня 2026 року, знято з розгляду у зв`язку з перебуванням судді Боженко Н.В. у відрядженні. Наступне судове засідання призначено на 05 травня 2026 року.
В судове засідання, призначене на 05 травня 2026 року, з`явились позивач та представник відповідача, надали пояснення. Судом протокольною ухвалою витребувано у відповідача докази у справі та оголошено перерву в судовому засіданні до 19 травня 2026 року.
19 травня 2026 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано заяву на виконання ухвали суду, яка надійшла від відповідача в підсистемі «Електронний Суд». 
В судове засідання, призначене на 19 травня 2026 року, з`явились позивач та представник відповідача, надали пояснення та виступили з промовами в судових дебатах.
Суд, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, вивчивши матеріали справи та об`єктивно оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності встановив наступні обставини.
Згідно записів 45-47 трудової книжки позивача від 10.10.1979 року НОМЕР_2 позивач працювала у відповідача на посаді прокурора, після чого: 
1) 14.05.2020 року – звільнена з посади;
2) 29.10.2020 року – запис про звільнення визнано недійсним, поновлена на попередній посаді;
3) 27.04.2021 року – звільнена з посади. 
Вказане підтверджується і наказами відповідача від 29.10.2020 року №677-к та від 27.04.2021 року №1118к. 
В матеріалах справи наявна довідка відповідача від 02.04.2021 року №21-146вих-21 з відомостями про розмір заробітної плати позивача станом на 11.09.2020 року. 
Також в наявності форма ОК-5 позивача за спірний період та розрахункові листи за 2020-2021 роки. 
Вважаючи, що діями відповідача їй завдано шкоду, позивач звернулася до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Нормативно-правове регулювання спірних правовідносин наводиться в редакції, що діяла на дату виникнення спірних правовідносин.
Згідно ст. 152 Конституції України Закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.
Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.
Згідно ч. 1-4, 7 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697VII (далі – Закон №1697-VII) заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за:
1) вислугу років;
2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством.
Преміювання прокурорів здійснюється в порядку, затвердженому Генеральним прокурором, за результатами оцінювання якості їх роботи за календарний рік у межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.
Розмір щорічної премії прокурора не може становити більше 30 відсотків розміру суми його посадового окладу, отриманої ним за відповідний календарний рік.
Посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
З 1 січня 2021 року посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, а з 1 січня 2022 року - 25 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора окружної прокуратури з коефіцієнтом:
1) прокурора обласної прокуратури - 1,2;
2) прокурора Офісу Генерального прокурора - 1,3.
Прокурорам виплачується щомісячна надбавка за вислугу років у розмірах: за наявності стажу роботи понад один рік - 10 відсотків, понад 3 роки - 15 відсотків, понад 5 років - 18 відсотків, понад 10 років - 20 відсотків, понад 15 років - 25 відсотків, понад 20 років - 30 відсотків, понад 25 років - 40 відсотків, понад 30 років - 45 відсотків, понад 35 років - 50 відсотків посадового окладу.
Порядок виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам затверджується Кабінетом Міністрів України.
Закон №113-IX був складовою нормативно-правового регулювання, яким проведено реформу органів прокуратури. 
Серед іншого, у абз. 3 п. 3 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX передбачено, що за прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.
Відповідною постановою є Постанова №505. 
Згідно п. 1 Постанови №505 затверджено схеми посадових окладів працівників органів прокуратури згідно з додатками 1-7.
Додатком №2 затверджено Схему посадових окладів працівників прокуратур Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя, військових прокуратур регіонів і прирівняних до них прокуратур, згідно якої прокурору прокуратури передбачено посадовий оклад 5730,00 грн. 
Рішенням Конституційного Суду України від 13.09.2023 року №8-р(II)/2023 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), друге речення абзацу третього пункту 3 розділу II „Прикінцеві і перехідні положення“ Закону України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури“ від 19 вересня 2019 року № 113-IX. 
Друге речення абзацу третього пункту 3 розділу II „Прикінцеві і перехідні положення“ Закону України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури“ від 19 вересня 2019 року № 113-IX, визнане неконституційним, утрачає чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Застосовуючи вищевикладені положення до обставин цієї справи суд зазначає наступне.
Суд звертає увагу на те, що провадження у даній справі зупинялося до набрання законної сили судовим рішенням касаційної інстанції у справі №160/6949/20. Відповідно, суд враховує правові висновки, зроблені Об`єднаною палатою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у постанові від 24.02.2026 року.
При цьому суд враховує, що на розгляді об`єднаної палати перебував спір, в якому хоча і йшлося про правовідносини заробітної плати прокурора, фактично такі правовідносини перебували на попередньому етапі їх розвитку відносно даного спору. Так, предметом уваги були наслідки Рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 року №6-р/2020 щодо визнання неконституційними положення Бюджетного кодексу України про те, що норми і положення статті 81 Закону №1697-VІІ застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування. 
Водночас, в наявності подібний зміст спірних правовідносин: в результаті визнання неконституційним положення закону, який уповноважував уряд альтернативно врегульовувати питання заробітної плати окремих працівників прокуратури. Відповідно, йдеться хоча й про різні юридичні ситуації за їх фактичними обставинами, однак подібні юридичні ситуації за їх правовою природою. 
Як наслідок, суд враховує правові висновки об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладені у постанові від 24.02.2026 року у справі №160/6949/20 про наступне. 
Положення частини третьої статті 152 Конституції України містять посилання на спеціальний закон, а тому відшкодування шкоди, завданої актами і діями, які визнані неконституційними, не повинно здійснюватися в іншому, ніж у встановленому законом порядку.
Конституційний Суд України в своїх рішеннях неодноразово підтверджував висловлену ним юридичну позицію згідно з якою відповідно до частини третьої статті 152 Конституції України матеріальна та моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку, тому позитивним обов`язком держави є прийняття відповідного закону, який має визначати порядок та умови такого відшкодування (рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 року №25-рп/2009, від 07.04.2021 року №1-р(II)/2021, від 21.07.2021 року №4-р(II)/2021).
Разом з тим, закон, який би встановлював порядок відшкодування державою матеріальної чи моральної шкоди, завданої актами і діями, що визнані неконституційними, на час розгляду цієї справи, незважаючи на вимоги статті 152 Конституції України, не прийнятий.
Як було зазначено вище стаття 8 Конституції України закріплює визнання та дію принципу верховенства права і роз`яснює його зміст наступним чином:
а) як найвищу юридичну силу Конституції України, яка передбачає, що закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй;
б) як пряму дію норм Основного Закону країни, що передбачає гарантування звернення до суду для захисту конституційних прав та свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України.
Пряма дія норм Конституції України означає, що ці норми застосовуються безпосередньо. Законами України та іншими нормативно-правовими актами можна лише розвивати конституційні норми, а не змінювати їх зміст. Закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються лише у частині, що не суперечить Конституції України (абзац 2 підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 08.09.2016 № 6-рп/2016).
Конституційний Суд України у своєму рішенні від 20.06.2019 року №6-р/2019 наголошував, що верховенство права як один із засадничих конституційних приписів слід розуміти, зокрема, як механізм забезпечення контролю над використанням влади державою та захисту людини від свавільних дій державної влади (абзац третій пункту 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 20.06.2019 № 6-р/2019).
Суд зазначає, що найголовнішою ознакою відповідальності держави є її специфічний, правовідновлюючий, публічно-правовий характер, оскільки держава, реалізуючи статтю 1 Конституції, що проголошує Україну суверенною, незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою, за власною ініціативою повинна вживати заходи для поновлення визнаних нею і порушених з її вини прав, свобод та законних інтересів приватних осіб чи територіальних громад, хоча прямо публічно-правовий характер відповідальності держави в законодавстві не проголошується.
Дійсно, в Україні відсутні конкретні нормативні механізми відшкодування такої шкоди, у зв`язку з чим можна стверджувати, що інститут позасудового, добровільного відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів влади, в Україні не працює, у зв`язку із чим з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень можливе ініціювання заінтересованими особами відшкодування шкоди (матеріальної та/або моральної) в судовому порядку.
Верховний Суд у постанові від 19.03.2025 у справі № 757/25182/23-ц підкреслив, що Конституція України закріплює принцип відповідальності держави перед людиною за свою діяльність, який має не лише політичний чи моральний, а й юридичний характер, оскільки держава та її органи зобов`язані нести публічно-правову відповідальність за невиконання або неналежне виконання своїх конституційних обов`язків, а також забезпечити ефективний міжнародно-правовий та/або конституційно-правовий механізм захисту порушених прав відповідно до статей 55 і 152 Конституції України, остання з яких прямо покладає на державу обов`язок відшкодувати матеріальну чи моральну шкоду, завдану актами або діями, що визнані неконституційними.
Визнання зазначеного положення таким, що не відповідає Конституції України, засвідчило його невідповідність конституційним гарантіям належного матеріального забезпечення прокурорів як складової їх незалежності та зумовило виникнення у осіб, до яких воно застосовувалося, права на оцінку наслідків такого регулювання з точки зору наявності шкоди, завданої актом, що був визнаний неконституційним, та на її відшкодування (за умови встановлення факту її завдання внаслідок дії неконституційного акта) і за відсутності закону, який установлює порядок такої компенсації, оскільки держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію, в іншому випадку всі негативні наслідки відсутності такого механізму покладаються на державу.
Шкода завдана неконституційним актом виникає у період, коли акт діяв та ще не був визнаний неконституційним, тобто в минулому, оскільки не можна заподіяти шкоду неконституційним актом після того, як він за рішенням Конституційного Суду України втратив чинність. Заподіяння шкоди завжди відбувається внаслідок вже прийнятого та застосовного в минулому до особи неконституційного акта і відсутність передбаченого частиною третьою статті 152 Конституції України спеціального закону, який установлює порядок відшкодування зазначеної шкоди не звільняє державу від обов`язку здійснити таку компенсацію.
Належним відповідачем у справі за позовом прокурора (колишнього або діючого) про відшкодування шкоди, завданої дією норми права, яку було визнано неконституційною, є відповідний орган прокуратури, який безпосередньо здійснював нарахування заробітної плати такому прокурору, як орган державної влади діями якого було заподіяно таку шкоду.
Матеріальна шкода у правовідносинах, що є предметом цього спору, може полягати, зокрема, у виплаті прокурору заробітної плати у розмірі меншому, ніж гарантований законом, тобто у різниці між фактично нарахованою та виплаченою заробітною платою (з урахуванням додаткових видів грошового забезпечення, які не передбачені Законом №1697-VII) і тією сумою, яка підлягала нарахуванню та виплаті відповідно до вимог статті 81 Закону №1697-VII за спірний в цій справі період.
Повертаючись до обставин даної справи суд зауважує, що позивачу в спірний період виплачувалася заробітна плата, яка визначена шляхом застосування положення закону, який в подальшому визнаний неконституційним. Обставина бланкетного характеру відповідної норми закону не змінює тієї обставини, що позивачу заробітна плата мала бути визначена згідно Закону №1697-VII, однак визначалася не згідно Закону №1697-VII.
Отже, якщо позивачу фактично виплачено менший розмір заробітної плати, ніж підлягав виплаті згідно Закону №1697-VII, в наявності шкода, завдана саме нормативно-правовим актом, визнаним неконституційним. 
В матеріалах справи в наявності докази щодо розміру фактичної заробітної плати позивача за спірний період. В свою чергу належний розмір заробітної плати має нормативно визначений характер. Отже, суд має можливість провести необхідні розрахунки та встановити факт завдання позивачу шкоди, а також її розмір (за наявності).
Так, заробітна плата обчислена виходячи з посадового окладу 5730,00 грн, що відповідає положенням додатку №2 до Постанови №505.
Разом з цим, згідно ч. 3 ст. 81 Закону №1697-VII він мав становити 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Згідно Закону України «Про державний бюджет на 2020 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб становить 2102,00 грн. 
Отже, вихідною величиною для обчислення заробітної плати позивача за 2020 рік мав бути посадовий оклад у розмірі 2102,00*15 = 31530,00 грн. 
Також позивач займала посаду прокурора обласної прокуратури, в зв`язку з чим згідно п. 1 ч. 4 Закону №1697-VII застосовується коефіцієнт 1,2.
Отже, посадовий оклад мав складати 31530,00*1,2 = 37836,00 грн. 
Суд зауважує, що сам відповідач використовував такий розмір посадового окладу, обчислюючи належний на його думку розмір завданої позивачу шкоди. Відповідно, ця величина є безспірною між сторонами, однак при цьому судом вона отримана та підтверджена самостійно. 
На противагу цьому, спірними були позиції сторін щодо надбавки за вислугу років для позивача – відповідач заперечував проти її нарахування з огляду на характер діяльності позивача. 
Порядок виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам та іншим працівникам органів прокуратури затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 року №1090 (далі – Порядок №1090). 
Згідно п. 1 Порядку він визначає механізм встановлення прокурорам та іншим працівникам органів прокуратури розміру щомісячної надбавки за вислугу років та обчислення періоду проходження служби (стажу роботи), що дає право на одержання такої надбавки.
Акцентуючи уваги на словах «проходження служби» відповідач звертав увагу на характер виконуваних позивачем в спірний період обов`язків. 
Суд визнає таке обґрунтування хибним, оскільки йдеться про «період проходження служби (стажу роботи), що дає право на одержання такої надбавки», тобто – про період, який дає право на одержання надбавки (встановлення її як такої). 
Позивачу в спірний період згідно розрахункових листів надбавка за вислугу років виплачувалася у розмірі 30%. Тобто, взагалі не є спірним право позивача на таку надбавку, оскільки вона виплачена. 
Окрім цього, згідно ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Довести правомірність своїх дій чи бездіяльності відповідно до принципу офіційності в адміністративному судочинстві зобов`язаний суб`єкт владних повноважень.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 11.07.2023 року у справі №813/2901/18.
Особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19.01.2023 року у справі №520/6006/21.
У спорах правомірності рішень чи діянь тягар доказування покладається саме на суб`єкта владних повноважень, а не на позивача.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 21.04.2023 року у справі №809/1879/16, 29.03.2023 року у справі №620/19132/21.
На сьогодні у праві існують три основні стандарти доказування: «баланс імовірностей» (balance of probabilities) або «перевага доказів» (preponderance of the evidence); «наявність чітких та переконливих доказів» (clear and convincing evidence); «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt) та у справах, де суб`єкт владних повноважень доводить правомірність своїх рішень, що передбачають втручання у власність або діяльність суб`єкта приватного права (зокрема, притягнення його до відповідальності), подані таким суб`єктом владних повноважень докази, за загальним правилом, повинні відповідати критерію «поза розумним сумнівом».
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19.01.2023 року у справі №520/6006/21.
Відповідач свої твердження про те, що позивач не виконувала жодної роботи в спірний період, не довів жодним чином. В свою чергу суд оцінює критично твердження про те, що позивач близько 6 місяців отримувала від відповідача заробітну плату без правових підстав для її виплати зі сторони відповідача. Сам відповідач в межах внутрішньої логіки цього аргументу (про те, що позивач фактично не працювала) не пояснив узгодженість його змісту з фактом виплати позивачу заробітної плати (як виплати саме за працю). 
Отже, суд відхиляє доводи позивача та констатує, що позивач має право на надбавку за вислугу років за спірний період у розмірі 30% як таку, що і виплачувалася позивачу фактично. 
Розмір такої надбавки, обчисленої вже виходячи з належного розміру посадового окладу, складає: 37836,00 *30% = 11350,80 грн.
Також спірним було питання права позивача на премію за відповідний період роботи. 
Відповідач стверджував, що преміювання виключає можливість автоматичного встановлення позивачу премії у розмірі 10%. 
Положення про преміювання працівників органів прокуратури, Національної академії прокуратури України та членів Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів затверджене Наказом Генеральної прокуратури України від 09.08.2017 року №234 (далі – Положення №234). 
Згідно п. 7 Положення №234 премія не виплачується працівникам: за місяць, у якому накладено дисциплінарне стягнення; за час відпусток, тимчасової непрацездатності та в інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться, виходячи з розміру середньої заробітної плати; на час відсторонення від посади в порядку, передбаченому статтями 154-158 Кримінального процесуального кодексу України; на час відсторонення від виконання службових повноважень у порядку, передбаченому Законом України «Про запобігання корупції»; при звільненні з роботи в місяці, за який здійснюється преміювання, за винятком виходу на пенсію, звільнення за станом здоров`я, відрядження для роботи у Кваліфікаційно-дисциплінарній комісії прокурорів, Національній академії прокуратури України чи в інших органах у визначених законом випадках, у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, скороченням чисельності або штату працівників, у порядку переведення на інше місце роботи, а також у разі застосування заборони, передбаченої Законом України «Про очищення влади».
Існування вищевказаних обставин щодо позивача відповідачем не доведено та не стверджувалося. 
Водночас, Законом №1697-VІІ визначено гарантований розмір заробітної плати прокурора, який складається з посадового окладу як її основної складової, а також надбавок, передбачених законом і премії, розмір якої не може бути менше як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17.03.2026 року у справі №600/8117/23-а. 
Відповідач в свою чергу не стверджував і не надав доказів про те, що фонд преміювання не створювався, премії не виплачувался. При цьому суд повторює, що в даній справі порівнювати належить фактично виплачений розмір заробітної плати з розміром, що мав бути виплачений. Жодні змістовні доводи та докази про те, що премія в мінімальному розмірі (як визначив позивач в своїх вимогах) позивачу не підлягала виплаті відповідач не навів. В т.ч. суд звертається до власних попередніх висновків про не підтвердження доводів відповідача щодо невиконання позивачем жодних посадових обов`язків в спірний період (з урахуванням виплати їй в цей час заробітної плати). 
Отже, обґрунтованими є доводи позивача щодо виплати їй премії за спірний період в мінімальному розмірі. 
Отже, загальний розмір заробітної плати позивача за повний місяць 2020 року мав складати: 37836,00+11350,80=49186,80 грн.
Відповідно, позивач відпрацювала два повних місяці, за які мала отримати: 49186,80*2=98373,60 грн. 
Також позивач в жовтні відпрацювала 2 робочих дні з 21. Кількість робочих днів в 21 за жовтень 2020 року встановлена виходячи з того, що повний місяць передбачає оплату за 5730,00 грн, а за два дні позивачу виплачено 545,71 грн посадового окладу. Відповідно, можна встановити розмір посадового окладу за один день (545,71/2=272,855). Після чого можливо встановити кількість робочих днів, поділивши посадовий оклад за повний місяць (5730,00) на розрахункову величину (посадовий оклад за 1 день), що дає саме 21 день. 
Відповідно, за 2 робочих дні жовтня позивачу належало до виплати 49186,80/21*2 = 4684,45 грн. 
Суд зауважує, що в даній частині розрахунків наявна розбіжність з підходом позивача в меншу сторону, що зумовить часткове задоволення позовних вимог. 
В підсумку, за 2020 рік позивачу належало (без премії): 98373,60+4684,45 = 103058.05 грн. 
Також з урахуванням премії в 10% позивачу за 2020 рік загалом належало 113363,86 грн.
Водночас, фактично виплачено 15607,42 грн. 
Відповідно, позивачу завдано шкоду у розмірі: 113363,86-15607,42 = 97756,44 грн.
При цьому суд зауважує, що як з розрахункових листів, так і згідно прямого твердження відповідача у відзиві прямо вбачається, що позивач відпрацювала і в 2020 році, і в 2021 році не перебувала у відпустці або в стані тимчасової непрацездатності. Також відсутні будь-які докази на заперечення цих обставин. 
Щодо 2021 року суд зазначає наступне.
Згідно ч. 3 ст. 81 Закону №1697-VІІ посадовий оклад прокурора з 01.01.2021 року зріс до 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Водночас, в Закону України «Про державний бюджет на 2021 рік» передбачено розрахункову величину: прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення посадового окладу прокурора окружної прокуратури: з 1 січня - 1600 гривень.
Оскільки сама позивач обчислювала розмір завданої шкоди виходячи з цієї розрахункової величини, а також зважаючи на відсутність сумнівів у її компетентності з огляду на наявність вищої юридичної освіти та тривалість зайняття юридичною діяльністю, суд не вбачає підстав для виходу за межі позовних вимог та згідно принципу диспозитивності виходить з обраного самим позивачем способу обчислення розміру завданої шкоди. 
Розмір надбавки за вислугу років для позивача не змінювався. 
Відповідно, суд проводить аналогічні обчислення, згідно яких: 
Розмір заробітної плати за повний місяць складає: 32000,00 (посадовий оклад) * 1,2 (коефіцієнт для прокурора обласної прокуратури) + 30 % = 49920,00 грн. 
В 2021 році неповним робочим місяцем для позивача був квітень (відпрацьовано 19 робочих дні з 22 робочих днів). Отже, за цей неповний місяць позивачу належить до виплати: 49920,00/22*19 = 43112,73 грн.
Відповідно, сумарно за 2021 рік позивачу належить 49920*3 (повних робочих місяці) + 43112,73 = 192872,73 грн.
З урахуванням премії в 10% позивачу всього за 2021 рік (без компенсації за невикористані дні відпустки) належало до виплати заробітної плати 192872,73+10% = 212160,00 грн. 
В розрахунковому листі за 2021 рік вказано також індексацію доходів позивача. Вказане має значення в аспекті раніше вказаних правових висновків про те, що шкоду являє собою саме різниця між фактично нарахованою та виплаченою заробітною платою.
При перерахунку заробітної плати позивача згідно належного порядку її обчислення в 2021 році матиме місце збільшення посадового окладу, в зв`язку з чим для такого варіанту обчислень індексація не виникає. Водночас, вона мала місце у фактично здійсненому варіанті обчислення. 
Індексація є складовою заробітної плати (грошового забезпечення).
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 23.04.2025 року у справі №500/1119/24.
Отже, порівнювати належить належний розмір заробітної плати саме з фактично виплаченим розміром, до якого входила індексація доходів позивача. 
Вказане в т.ч. враховано і у розрахунках позивача. 
Отже, фактично виплачено позивачу в 2021 році (не враховуючи питання компенсації за невикористані дні відпустки, досліджене окремо) – 30812,50 грн, в той час як належало до виплати 212160,00 грн. 
Відповідно, розмір завданої шкоди склав: 212160,00-30812,50 = 181347,50 грн. 
Також сторони висловили суперечливі доводи щодо права позивача на зміну способу обчислення компенсації за невикористану відпустку. 
Згідно розрахункового листа вона виплачена за 43 дні у розмірі 11339,10 грн. 
Відповідач зазначав, що це гарантійно-компенсаційна виплата, яка має відшкодувальний характер, не пов`язана безпосередньо з фактом роботи і тому не повинна включатися в розрахунок моральної шкоди. 
У постанові Об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у постанові від 24.02.2026 року вказано, що шкода може полягати, зокрема, у виплаті прокурору заробітної плати у розмірі меншому, ніж гарантований законом. Сполучник «зокрема» вказує на невичерпність та незакритість переліку. Зазначене узгоджується з тим, що шкоду особі завдає саме застосування до нього нормативно-правового акту, який в подальшому визнано неконституційним. 
Відповідно, незалежно від висновків про входження спірної компенсації до «заробітної плати» або її невходження, вказане не має значення для вирішення даного спору. Натомість судом встановлено, що фактично ця компенсація обчислена у розмірі 11339,10 грн безпосередньо в результаті застосування до позивача неконституційного нормативно-правового акту. При цьому в разі обчислення її в належний спосіб, позивач отримала б більшу суму коштів. 
Отже, йдеться про завдану особі шкоду застосуванням до неї нормативно-правового акту, визнаного в подальшому неконституційним, що є підставою для стягнення завданої шкоди за даним позовом. 
Обчислюючи розмір такої компенсації суд виходить з наступного. 
Згідно наданої відповідачем довідки від 11.05.2026 року №21-7870ВН-26 розмір компенсації позивачу обчислено, визначаючи середній заробіток шляхом ділення величини 38763,63 (загальний заробіток за відпрацьовані дні (повні місяці) на 147 (кількість відпрацьованих днів). В подальшому частку поділено на 43 (кількість днів невикористаної відпустки). 
При цьому відповідач на надав ані детальний розрахунок такої компенсації, ані витребувану судом довідку. Наявний же розрахунок таким за змістом не є, оскільки взяті в ньому величини (наприклад, 147 днів) отримані в невказаний спосіб. Разом з цим, наведений документ в цілому є неналежним доказом, оскільки не узгоджується з належним порядком обчислення розміру спірної компенсації. 
Як наслідок, суд переходить до самостійного встановлення відповідної обставини. 
Згідно п. 2 Порядку обчислення заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі – Порядок №100) обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки.
Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку, матеріальна (грошова) допомога. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць.
У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
Отже, оскільки йдеться про спеціальний випадок обчислення середньої заробітної плати (саме для виплати компенсації за невикористані дні відпустки), застосуванню підлягають вищевказані нормативні положення про визначення розрахункового періоду за 12 місяців (або фактично відпрацьований час), а не за 2 останніх повних місяці роботи. 
Проведення обчислень не з 2 останніх повних місяців роботи є належним згідно правозастосування, здійсненого у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 03.04.2024 року у справі №380/1249/21. 
Позивач працювала у відповідача з 29.10.2020 року по 27.04.2021 року (181 календарний день). Суд констатує, що зважаючи на характер зайнятості прокурорів належить застосувати саме «фактичний час роботи», тобто – саме 181 день. За цей час позивачу, як вже встановлено раніше, мало бути виплачено:
1) за 2020 рік - 113363,86 грн.
2) за 2021 рік - 212160,00 грн. 
Всього: 325523,86 грн. 
Вищевказані величини отримані судом раніше. 
Відповідно, обчислюючи розмір завданої позивачу шкоди, слід обчислити розмір компенсації саме з правильних вихідних величин, після чого відняти від них фактично виплачений розмір компенсації, а отримана різниця і являтиме собою завдану шкоду. 
Отже, середньоденна заробітна плата позивача для обчислень розміру спірної компенсації мала складати: 325523,86/181 = 1798,47 грн.
Суд зауважує, що положення п. 7 та інші норми розділу IV Порядку №100 стосуються «розрахунку виплат у всіх випадках збереження заробітної плати» (згідно назви розділу), тобто – правовідносин, які за обставин даної справи відсутні. 
Як наслідок, за 43 дні невикористаної відпустки позивачу належало до виплати 1798,47*43 = 77334,21 грн.
При цьому з розрахункового листа за 2021 рік встановлено, що позивачу виплачено лише 11339,10 грн. 
Отже, застосуванням неконституційного нормативно-правового акту позивачу в частині компенсації за невикористані дні відпустки завдано шкоди в розмірі: 77334,21-11339,10=65995,11 грн.
Таким чином, позивачу сумарно завдано шкоди у розмірі: 97756,44 (за 2020 рік) + 181347,50 (за 2021 рік) + 65995,11 (компенсація за невикористані дні відпустки) = 345099,05 грн.
За вказаних обставин, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Суд зазначає, що задовольняє частково позовні вимоги за змістом, однак приводить їх у відповідність до вимог законодавства та у спосіб, що забезпечить ефективний захист прав позивача.
Щодо розподілу судових витрат.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до вимог статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору.
Керуючись ст. ст. 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -
УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Держави Україна в особі Дніпропетровської обласної прокуратури (49044, м.Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 38, код ЄДРПОУ: 02909938) про стягнення матеріальної шкоди – задовольнити частково.
Стягнути з Дніпропетровської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 майнову шкоду, завдану застосуванням нормативно-правового акту, що визнаний неконституційним Рішення Конституційного Суду України від 13.09.2023 року № 8-р(II)/2023, у розмірі 345099,05 гривень (триста сорок п`ять тисяч дев`яносто дев`ять гривень 05 копійок).
В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
Розподіл судових витрат не здійснювався.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України
Повний текст рішення суду складений 29 травня 2026 року. 

Суддя Н.В. Боженко