ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"21" квітня 2026 р. Справа№ 910/12990/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Тищенко А.І.
суддів: Мальченко А.О. 
Михальської Ю.Б. 

секретар судового засіданні: Романенко К.О.,
за участю представників учасників справи: згідно протоколу судового засідання від 21.04.2026,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ПБФ Груп»
на рішення Господарського суду міста Києва
від 15.01.2026 (повний текст складено 20.02.2026)
у справі №910/12990/25 (суддя К.В. Полякова)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Транс-магістраль»
до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПБФ Груп»
за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2
про стягнення 355 016,64 грн,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Транс-магістраль» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПБФ Груп», за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення збитків за договором транспортного експедирування №102-ТМ від 04.01.2022 у розмірі 355 016, 64 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані завданням орендованому позивачем автомобілю марки МАЗ, модель 4371С0, реєстраційний номер НОМЕР_1 , пошкоджень під час здійснення навантаження 08.02.2022 у м. Києві, по вул. Рибалка, 5-А, у рамках укладеного з відповідачем договору транспортного експедирування №102-ТМ від 04.01.2022.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та його мотиви 

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.01.2026 у справі №910/12990/25 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Транс-магістраль» задоволено повністю.
Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ПБФ Груп» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Транс-магістраль» 355 016, 64 грн збитків, а також 4 260, 20 грн витрат зі сплати судового збору.
Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що позивачем підтверджено належними доказами розмір завданих збитків, що не заперечувався відповідачем під час розгляду справи, відтак суд дійшов висновку про доведеність позивачем правових підстав для стягнення з відповідача збитків у сумі 355 016, 64 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги, письмових пояснень та узагальнення їх доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, мотивуючи свої вимоги тим, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права та порушені норми процесуального права, не встановлено фактичні обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає, що відповідно до умов п. 6.4. та п. 6.5. договору найму транспортних засобів такий договір мав бути нотаріально посвідчений, однак всупереч умовам даного договору та приписам частини 3 статті 640 Цивільного кодексу України останній посвідчений нотаріально не був, відповідно є неукладеним, як наслідок є нікчемним та не створює жодних юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції не досліджувалися та не оцінювалися обґрунтованість доводів відповідача та обставини, на які посилається останній. 

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу 

Заперечуючи проти апеляційної скарги, позивач та третя особа подали відзиви, у яких просять відмовити у задоволенні апеляційної скарги, оскаржуване рішення залишити без змін, наголошуючи на законності та обґрунтованості останнього.

Явка представників у судове засідання 

Представник третьої особи в судове засідання 21.04.2026 не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, оскільки кореспонденція направлялась за адресою, яка вказана в апеляційній скарзі, що підтверджується реєстром поштових відправлень суду, а саме: АДРЕСА_1 .
Крім того, в матеріалах справи містяться конверти з копіями ухвал суду апеляційної інстанції, зокрема, від 16.02.20226, 23.02.2026, які надсилались третій особі - Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , причиною повернення зазначено «за закінченням терміну зберігання».
У разі, якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, і повернуто підприємством зв`язку із посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії. Сам лише факт неотримання скаржником кореспонденції, якою суд з додержанням вимог процесуального закону надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належною адресою та яка повернулася в суд у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною невиконання ухвали суду, оскільки зумовлений не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу (постанова Верховного Суду від 25.06.2018 у справі № 904/9904/17).
Відповідно до частини першої статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (частина третя статті 202 Господарського процесуального кодексу України).
Частиною 11 статті 270 ГПК України, яка визначає порядок розгляду апеляційної скарги, встановлено, що суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.
Застосовуючи згідно статті 3 Господарського процесуального кодексу України, статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії»(«Alimentaria Sanders S.A. v. Spain») від 07.07.1989).
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»). 
З огляду на викладене, оскільки неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду справи, явка представників учасників справи в судове засідання не була визнана обов`язковою, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, серед іншого, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими ним процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника третьої особи.

Обставини справи встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як підтверджено матеріалами справи, 04.01.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Транс-магістраль» (експедитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ПБФ Груп» (клієнт) укладено договір транспортного експедирування №102-ТМ, відповідно до пункту 1.1 якого експедитор зобов`язувався за дорученням клієнта та за його рахунок виконати або організувати виконання послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу, що визначені в п. 1.2. цього договору, а клієнт зобов`язується приймати належним чином надані послуги та здійснювати їх оплату в порядку, передбаченому цим договором.
Умовами договору сторони передбачили таке. 
Доручення клієнта та погодження такого доручення експедитором здійснюється у порядку, визначеному сторонами у п. 2.3. цього договору (пункт 2.1.). 
Після погодження сторонами в телефонному режимі, шляхом обміну електронною поштою істотних умов перевезення вантажів, експедитор оформляє та відправляє рахунок-фактуру електронною поштою клієнту (пункт 2.3.). 
До моменту виїзду транспортного засобу на завантаження забезпечити експедитора повною, точною та достовірною інформацією щодо найменування, кількості, якості та інших характеристик вантажу, його властивостей, умов його транспортування. Перевірка правильності та повноти цих документів не належить до обов`язку експедитора. Документи, які не мають усіх необхідних даних та реквізитів (ввізні, вивізні і транзитні дозволи, ветеринарні, санітарні та карантинні сертифікати, вантажні декларації та сертифікати, розмірні креслення та ін.) вважаються не врученими (пункт 3.2.2.).
Клієнт несе відповідальність за збитки і витрати, понесені експедитором у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням клієнтом обов`язків, передбачених п. 3.2 цього договору (пункт 5.2.1.). 
Клієнт відшкодовує всі витрати, понесені експедитором при виконанні даного договору, а також у разі скасування доручення на перевезення вантажу та/або непред`явлення вантажу до перевезення/експедирування (пункт 5.2.2.). 
У разі пошкодження транспортного засобу чи обладнання з вини клієнта, його службовців, контрагентів або субпідрядників, клієнт відшкодовує експедитору витрати, пов`язані з їх відновленням. У разі неможливості відновлення або недоцільності відновлення обладнання чи транспортного засобу, клієнт відшкодовує експедитору їх вартість в сумі, зазначеній власником обладнання чи транспортного засобу. Рішення про доцільність відновлення пошкодженого обладнання чи транспортного засобу приймається сторонами цього договору на основі порівняння вартості відновлення обладнання чи транспортного засобу з вартістю цього обладнання чи транспортного засобу, оголошеної власником даного обладнання чи транспортного засобу (пункт 5.2.3.).
Відповідальність експедитора за організацію перевезення вантажу припиняється з моменту його прибуття в пункт призначення (пункт 5.3.4.).
Цей договір набуває чинності з дня підписання сторонами та діє до 4 січня 2023 р. включно, але до повного виконання сторонами своїх зобов`язань по договору. Якщо жодна зі сторін за 30 (тридцять) календарних днів до закінчення строку дії договору письмово не попередить іншу сторону про розірвання договору, дія договору автоматично пролонгується на кожний наступний календарний рік (пункт 8.1.).
01.02.2022 між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (наймодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Транс-магістраль» (наймач) укладено договір найму транспортних засобів №01/02/22-ОА, згідно з пунктом 1.1 якого наймодавець передає, а наймач приймає у тимчасове платне користування (у найм/оренду) транспортний засіб марки МАЗ, модель 4371С0, 2001 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі (кузов, рама) НОМЕР_2 , тип ТЗ - вантажний загальний бортовий.
Згідно з пунктом 3.1 договору найму щомісячна плата за користування наймачем об`єктом найму (транспортним засобом) встановлена сторонами в розмірі 4000 грн, які наймач зобов`язується виплачувати безготівковим розрахунком щомісячно не пізніше 10 числа місця, наступного за розрахунковим.
08.07.2022 на будівельному об`єкті, розташованому за адресою: м. Київ, Шевченківський район, вул. М. Рибалка, 5-А (вул. Ростиславська, 5-А), на автомобіль МАЗ 4371 під час здійснення навантаження вантажу впало 14-16 шт. опалубки, внаслідок чого пошкоджено транспортний засіб - автомобіль МАЗ 4371.
Відповідно до талона - повідомлення єдиного обліку №8390 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію виданого Шевченківським управлінням поліції ГУНП в м. Києві зареєстровано заяву власника в інформаційно - телекомунікаційній системі «Інформаційний портал Національної поліції України» (журнал єдиного обліку) за №8390. За повідомленням водія ОСОБА_1 , який керував автомобілем марки МАЗ, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 08.02.2022 на будівельному майданчику в місці завантаження, з крана знімали опалубку, яка зірвалася та пошкодила транспортний засіб МАЗ д/з державний номер НОМЕР_1 , що належить ТД «Контур» ОСОБА_2 . 
Розмір матеріального збитку, спричиненого власнику транспортного засобу МАЗ д/з державний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_2 згідно зі звітом від 02.11.2022 №2428 становить 378 085, 67 грн.
У листі про прийняте рішення від 04.07.2022 №537405-2 Приватне акціонерне товариство «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» зазначило, що до виплати страхувальнику ОСОБА_2 підлягає страхове відшкодування в сумі 205 091, 03 грн, що в подальшому сплачено на користь СТО відповідно до платіжного доручення від 05.07.2022 №ЗР047752.
Після того, 02.12.2022 та 26.01.2023 Приватними акціонерним товариством «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» прийняті рішення про доплату страхувальнику ОСОБА_2 страхового відшкодування 74 261, 02 грн та 100 360 грн, що виплачені на користь СТО 02.12.2022 та 26.01.2023 відповідно.
Згідно зі звітом від 02.03.2023 №04/03/23 про оцінку матеріального збитку, завданого власнику внаслідок пошкодження колісного транспортного засобу МАЗ, державний номер НОМЕР_1 , вартість матеріального збитку складає 673 665, 83 грн.
Як слідує з рахунку-фактури від 08.02.2023 №14-02-23, акту здачі-прийняття робіт (надання послуг), вартість складання вказаного звіту від 02.03.2023 №04/03/23 становить 5000 грн, що сплачена ФОП ОСОБА_2 на користь ФОП Семенченко П.О. відповідно до платіжної інструкції від 09.02.2023 №293.
16.07.2025 Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернувся до Товариства з обмеженою відповідальністю «Транс-магістраль» з листом, в якому повідомив про наявність в Шевченківському районному суді міста Києва справи №761/33360/23 (провадження 2/761/3450/2024) за його позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПБФ Груп» про відшкодування шкоди (збитків) у сумі 372 516, 64 грн. 
Листом від 29.07.2025 Товариство з обмеженою відповідальністю «Транс-магістраль» повідомило, що всі понесені збитки та витрати мають бути компенсовані винною у даній події стороною - Товариством з обмеженою відповідальністю «ПБФ Груп», яким не забезпечено дотримання правил безпеки при завантаженні вантажу на будівельному об`єкті. 
Надалі, 21.08.2025 до Товариство з обмеженою відповідальністю «Транс-магістраль» надійшов лист від Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, в якому останній просив сплатити 376 268, 82 грн невідшкодованих страховою компанією збитків, завданих йому внаслідок пошкодження транспортного засобу марки МАЗ, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Дана сума складається з вартості проведеного відновлювального ремонту автомобіля МАЗ в сумі 252 877, 50 грн, суми втрати товарної вартості автомобіля МАЗ 69 139, 14 грн, збитків внаслідок не отриманого доходу по договору найму від 01.02.2022 сумі 28 000, 00 грн, а також сплачених наймодавцем вартості послуг експерта в сумі 5 000, 00 грн.
Відтак, Товариство з обмеженою відповідальністю «Транс-магістраль» звернулося до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПБФ Груп» з претензією від 10.09.2025 №34/17 про відшкодування збитків у сумі 376 268, 82 грн.
У свою чергу, Товариство з обмеженою відповідальністю «ПБФ Груп» надіслало Товариству з обмеженою відповідальністю «Транс-магістраль» відповідь на претензію від 19.09.2025 №19/09/25-01, в якій зазначив, що укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Транс-магістраль» та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 договір найму транспортних засобів від 01.02.2022 №01/02/22-ОА є нікчемним. Також, Товариство з обмеженою відповідальністю «ПБФ Груп» зазначило, що п.5.2.3. договору транспортного експедирування не може бути застосований до спірного випадку пошкодження транспортного засобу.
Із матеріалів справи вбачається, що 09.10.2025 Товариством з обмеженою відповідальністю «Транс-магістраль» сплачено на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 355 016, 64 грн в якості відшкодування понесених збитків за пошкодження автомобіля відповідно до договору найму від 01.02.2022 №01/02/22-ОА та вимоги від 21.08.2025, шо підтверджується платіжною інструкцією №485 та заключною випискою з рахунку ФОП ОСОБА_2.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Імперативними приписами статті 269 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Суд, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Відповідно до частини 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Згідно із статтею 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Укладений між сторонами правочин за своїм змістом та правовою природою є договором транспортного експедирування, який підпадає під правове регулювання норм глави 65 Цивільного кодексу України та Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність».
У відповідності до частини 1 статті 929 Цивільного кодексу України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу. 
Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов`язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов`язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов`язання, пов`язані з перевезенням.
Договором транспортного експедирування може бути передбачено надання додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу (перевірка кількості та стану вантажу, його завантаження та вивантаження, сплата мита, зборів і витрат, покладених на клієнта, зберігання вантажу до його одержання у пункті призначення, одержання необхідних для експорту та імпорту документів, виконання митних формальностей тощо).
Відповідно до статті 9 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу.
В силу статті 12 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» клієнт зобов`язаний у порядку, передбаченому договором транспортного експедирування, сплатити належну плату експедитору, а також відшкодувати документально підтверджені витрати, понесені експедитором в інтересах клієнта в цілях виконання договору транспортного експедирування. Договором транспортного експедирування можуть бути передбачені й інші обов`язки клієнта.
Як вбачається з матеріалів справи, 04.01.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Транс-магістраль» (експедитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ПБФ Груп» (клієнт) укладено договір транспортного експедирування №102-ТМ.
Пунктом 5.2.3. договору встановлено, що у разі пошкодження транспортного засобу чи обладнання з вини клієнта, його службовців, контрагентів або субпідрядників, клієнт відшкодовує експедитору витрати, пов`язані з їх відновленням.
Отже, у вищевказаному договорі сторонами передбачено, що відповідач зобов`язується відшкодувати витрати, пов`язані з відновленням пошкодженого транспортного засобу з вини відповідача, його службовців, контрагентів та субпідрядниками.
Статтею 16 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.
Частиною 1 статті 22 Цивільного кодексу України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права має право на їх відшкодування. 
За приписами частини 2 статті 22 Цивільного кодексу України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Статтею 1166 Цивільного кодексу України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Згідно з частиною 2 статті 1172 Цивільного кодексу України замовник відшкодовує шкоду, завдану іншій особі підрядником, якщо він діяв за завданням замовника.
Вирішуючи спори про стягнення заподіяних збитків, господарський суд, перш за все, повинен з`ясувати правові підстави покладення на винну особу зазначеної майнової відповідальності. Водночас, господарському суду слід відрізняти обов`язок боржника відшкодувати збитки, завдані невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (стаття 623 Цивільного кодексу України) від позадоговірної шкоди, тобто від зобов`язання, що виникає внаслідок завдання шкоди (глава 82 Цивільного кодексу України).
Отже, для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків за порушення договірних зобов`язань, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, збитки, причинний зв`язок між протиправною поведінкою боржника та збитками кредитора, вина боржника.
Відсутність хоча б одного із вказаних елементів, що утворюють склад правопорушення, не дає підстави кваліфікувати поведінку боржника як правопорушення та, відповідно, не може бути підставою застосування відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності.
Під збитками розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага тощо.
Протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи (така поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці - діях або бездіяльності). Під збитками розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага тощо. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяними збитками виражається в тому, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки. Вина заподіювача збитків є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності.
Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою і збитками є обов`язковою умовою відповідальності. Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною збитків, коли вона прямо (безпосередньо) пов`язана зі збитками. Непрямий (опосередкований) зв`язок між протиправною поведінкою і збитками означає лише, що поведінка оцінюється за межами конкретного випадку, і, відповідно, за межами юридично значимого зв`язку.
Відшкодуванню підлягають тільки збитки, які є об`єктивним наслідком протиправної поведінки, тобто між протиправною поведінкою і шкодою повинен бути причинний зв`язок, який полягає в тому, що протиправна поведінка за часом передує шкоді і породжує шкоду.
Обов`язковою умовою відповідальності є також вина, яка полягає у суб`єктивному ставленні особи до наслідків своїх неправомірних дій. Вина може бути у формі умислу (прямий, похідний) або необережності (грубої або простої).
Правові висновки щодо елементів складу цивільного правопорушення; їх визначення: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; наявність збитків; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника; а також підстав та умов цивільної відповідальності містяться у низці постанов Верховного Суду, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.01.2022 у справі №904/1448/20.
За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає (постанова Великої Палати Верховного Суду у справі №910/20261/16 від 26.11.2019, постанови Верховного Суду у справах №923/1315/16 від 04.09.2018, №910/2018/17 від 04.04.2018, №910/5100/19 від 07.05.2020, №910/21493/17 від 04.12.2018, №914/1619/18 від 27.08.2019, №904/982/19 від 24.02.2021).
Отже, вирішуючи спір про відшкодування шкоди, суд повинен встановити наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, яке має містити такі складові, як неправомірність поведінки особи, тобто її невідповідність вимогам, наведеним в актах цивільного законодавства; наявність шкоди, під якою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права, взагалі будь-яке знецінення блага, що охороняється законом, та її розмір; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, який виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди, тобто протиправна поведінка конкретної особи (осіб), на яку покладається відповідальність, є тією безпосередньою причиною, що необхідно та невідворотно спричинила шкоду; вина заподіювача шкоди, як суб`єктивного елемента відповідальності, що полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності, за винятком випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.
Таким чином, розглядаючи спори про стягнення збитків (шкоди), необхідно встановлювати наявність усіх вказаних елементів складу правопорушення у їх сукупності. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільна відповідальність у вигляді відшкодування шкоди не настає.
При цьому, саме на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. У свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків. Збитки мають реальний характер та у разі, якщо сторона, яка вважає, що її права були порушені та нею понесені збитки, повинна довести як розмір збитків, так і факт їх понесення.
Враховуючи положення статті 74 Господарського процесуального кодексу України, саме на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. При цьому важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення безпосереднього причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдано особі, - наслідком такої протиправної поведінки. Натомість відповідачу потрібно довести відсутність його вини у завданні збитків позивачу.
Слід зазначити, що господарський суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази (близький за змістом висновок щодо самостійного встановлення судом складу правопорушення сформований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.03.2019 у справі №920/715/17, а також у постановах Верховного Суду від 15.02.2022 у справі №927/219/20, від 14.09.2021 у справі №923/719/17, від 10.06.2021 у справі №5023/2837/11, від 22.04.2021 у справі №915/1624/16, від 10.03.2020 у справі №902/318/16, від 10.12.2020 у справі №922/1067/17 та від 10.06.2021 у справі №5023/2837/11).
Як вбачається з відповіді ТОВ «Інтер-прайд» від 11.11.2025 вих. 11/11 на адвокатський запит, між ТОВ «ПБФ ГРУП» та ТОВ «Інтер-прайд» було укладено договір №ІП100122 від 10.01.2022, відповідно до умов якого, останнє надавало послуги вантажно-підіймальними механізмами (з урахуванням вантажно-розвантажувальних послуг та необхідного персоналу) на будівельному об`єкті що розташований на вулиці Рибалка, 5-А, у Шевченківському районі міста Києва. 
З метою виконання умов договору ТОВ «Інтер-прайд» укладені відповідні договори з ТОВ «Травентіна», а саме договір суборенди вантажно-підіймальних механізмів та договір надання вантажно-розвантажувальних послуг та необхідного персоналу. 
Під час вантажно-розвантажувальних робіт 08.02.2022 за адресою: м.Київ, вул. Маршала Рибалки, 5-А, сталося падіння опалубки на автомобіль. 
Вантажнорозвантажувальними роботами при наданні послуг та використання вантажнопідіймальних механізмів відповідно до умов договорів займалися виключно співробітниками ТОВ «Травентіна», один з яких був ОСОБА_3 , однак хто саме був винний у пошкодженні автомобіля не відомо.
Оскільки пошкодження транспортного засобу відбулось під час вантажно-розвантажувальних робіт, то обов`язок із відшкодування витрат позивачу, пов`язаних із відновленням пошкодження транспортного засобу покладається саме на відповідача відповідно до умов пункту 5.2.3. договору та в силу приписів статті 22 Цивільного кодексу України.
З урахуванням вищевикладених обставин, які не заперечуються відповідачем, колегія суддів вважає, що позовні вимоги про стягнення збитків у розмірі 355 016, 64 грн є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо тверджень відповідача про те що договір найму транспортних засобів №01/02/22-ОА від 01.02.2022 є нікчемним.
Так, в своїй апеляційній скарзі, скаржник стверджує, що відповідно до умов п. 6.4. та п. 6.5. договору найму транспортних засобів, такий договір мав бути нотаріально посвідчений за угодою сторін договору, однак всупереч умовам даного договору та приписам частини 3 статті 640 Цивільного кодексу України останній посвідчений нотаріально не був, відповідно є неукладеним, як наслідок є нікчемним та не створює жодних юридичних наслідків.
Відповідно до частини 4 статті 209 Цивільного кодексу України за бажанням фізичної або юридичної особи будь-який правочин з її участю може бути нотаріально посвідчений.
Пунктом 6.4. договору найму визначено, що витрати, пов`язані з нотаріальним оформленням цього договору сторони несуть відповідно до попередніх домовленостей.
Згідно пункту 6.5. договору найму учасники правочину домовились, що вживуть всіх заходів до розв`язання спорів і урегулювання розбіжностей, які можуть виникнути із договору чи в зв`язку з ним (у тому числі й ті, що можуть стосуватись тлумачення договору), шляхом переговорів і, за необхідності, - з укладенням договору про це, який буде посвідчено нотаріально. Обов`язковому нотаріальному посвідченню підлягають також договори про внесення будь-яких інших змін чи доповнень до цього договору найму (оренди).
З аналізу вищевказаних пунктів договору вбачається, що сторони не виключали можливість його нотаріального посвідчення та, у випадку необхідності (при наявності підстав для розв`язання можливих спорів і урегулювання розбіжностей по договору), що може передбачати укладання відповідних угод (договорів), домовились укладати такі угоди із нотаріальним посвідченням, що відповідає частині 4 статті 209 Цивільного кодексу України, яка визначає, що за бажанням фізичної або юридичної особи будь-який правочин з її участю може бути нотаріально посвідчений. 
Тобто сторони допускали, але не визначали обов`язковість нотаріального посвідчення самого договору найму, не посилались в тексті на застосування 799 Цивільного кодексу України, визначили певне коло можливих додаткових окремих договорів та угод, які мають бути засвідчені нотаріально. 
Частинами 1, 2 статті 799 Цивільного кодексу України передбачено, що договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.
Для вирішення питання, чи підлягає договір найму (оренди) транспортного засобу, стороною якого є ФОП, нотаріальному посвідченню згідно із частиною 2 статті 799 Цивільного кодексу України, слід виходити не лише із суб`єктного складу відповідних правовідносин, важливим у цьому випадку є також зміст самих правовідносин (у цьому разі договірних відносин найму транспортного засобу) та чи є такі відносини господарськими.
Необхідним є встановлення правового статусу фізичної особи у цих правовідносинах - чи діє вона у власних інтересах, чи як суб`єкт господарювання, який орендує транспортний засіб з метою його використання у своїй господарській діяльності.
Оскільки підтверджено, що договір найму транспортного засобу укладено Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Транс-магістраль» з метою використання транспортного засобу у своїй підприємницькій діяльності з метою отримання прибутку, то не можна вважати, що в цих договірних правовідносинах ФОП діяв як фізична особа, а тому відсутні підстави для висновку про необхідність нотаріального посвідчення такого договору оренди відповідно до вимог частини 2 статті 709 Цивільного кодексу України. (Аналогічсна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного суду від 14.06.2023 у справі №125/1216/20).
Відтак, враховуючі чітко обумовлений господарський характер правовідносин між третьою особою та позивачем (а саме договірних відносин найму транспортного засобу) в рамках договору найму, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для застосування частини 2 статті 799 Цивільного кодексу України, відповідно доводи скаржника відхиляються як безпідставні.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. 
Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994, серія A, N303-A, п. 29).
Отже, з огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд надав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
При цьому, слід зазначити, що іншим доводам сторін оцінка судом не надається, адже, вони не спростовують встановлених судом обставин, та не впливають на результат прийнятого рішення.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.
Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 15.01.2026 у справі №910/12990/25 обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Згідно зі статтею 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.
Враховуючи вищевикладене та керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ПБФ Груп» на рішення Господарського суду міста Києва від 15.01.2026 у справі №910/12990/25 залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду міста Києва від 15.01.2026 у справі №910/12990/25 залишити без змін. 
Матеріали справи №910/12990/25 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено: 04.05.2026, після повернення суддів Тищенко А.І. та Михальської Ю.Б. з відрядження.

Головуючий суддя А.І. Тищенко 

Судді А.О. Мальченко

Ю.Б. Михальська