УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 
Справа №277/931/25 Головуючий у 1-й інст. Корсун Т. Г. 
Категорія 96 Доповідач Борисюк Р. М.  

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2026 року 
Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Борисюка Р.М.,
суддів Галацевич О.М., Павицької Т.М.,
з участю секретаря 
судового засідання Лугини О.С., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Житомирі цивільну справу № 277/931/25 за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Барашівська сільська рада Звягельського району Житомирської області, Міністерство оборони України, Військова частина НОМЕР_1 , ОСОБА_2 , про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу,
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ємільчинського районного суду Житомирської області від 30 жовтня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Корсун Т.Г у селищі Ємільчине,
в с т а н о в и в :
У липні 2025 року ОСОБА_1 звернулась з даною заявою, в якій просила встановити факт її проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з лютого 2020 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 .
В обґрунтування вимог заяви, зазначала, що вона зареєстрована та проживає по АДРЕСА_1 . З 14 травня 1994 року по 19 лютого 2019 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . Від даного шлюбу вона має шестеро дітей. 
У лютому 2020 року заявник почала проживати з ОСОБА_3 . Під час спільного проживання вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, виконували права та обов`язки подружжя, тобто проживали однією сім`єю як чоловік та дружина. Дочка ОСОБА_3 – ОСОБА_2 почала проживати з заявником ще з 2017 року. У листопаді 2024 року ОСОБА_3 зник безвісти поблизу села Лисівка Покровського району Донецької області, де приймав участь у бойових діях. 
Вказує, що не може повністю реалізувати свої права, а саме комунікувати з органами військового управління, подавати заяви до уповноважених органів щодо розшуку ОСОБА_3 та ініціювати питання виплати грошових коштів.
Вважає, що факт проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 підтверджений сповіщенням сім`ї, адресованим на ім`я заявника, витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань, відомості до якого по факту зникнення безвісти ОСОБА_3 внесені саме за заявою ОСОБА_1 , довідкою з місця проживання. Під час перебування на військовій службі ОСОБА_3 пересилав кошти заявниці. Крім того, даний факт можуть підтвердити свідки. 
Рішенням Ємільчинського районного суду Житомирської області від 30 жовтня 2025 року у задоволенні заяви відмовлено.
У поданій апеляційній скарзі, ОСОБА_1 просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким вимоги заяви задовольнити у повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судове рішення є незаконним та необґрунтованим, оскільки ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, із порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні, не відповідають фактичним обставинам справи.
Зазначає, що місцевим судом не оцінено надані нею докази в обгрунтування заяви. Зокрема, сповіщення сім`ї № 164 від 25 листопада 2024 року, яке адресоване саме їй, як дружині. 
Вказує, що ОСОБА_3 визнавав її, як дружину, після мобілізації допомагав їй фінансово, пересилав кошти для утримання дітей, ведення господарства. Також дочка ОСОБА_3 – ОСОБА_2 визнає її своєю сім`єю та не заперечувала проти встановлення факту її проживання з ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Крім того, суд не взяв до уваги покази свідків щодо проживання їх однієї сім`єю, які надавали пояснення під присягою та не спростував їх іншими доказами, дослідженими в судовому засіданні. Вважає, що нею були надані належні, достатні та допустимі докази, на підставі яких можливо встановити факт проживання однією сім`єю.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Згідно частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду.
Належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи учасники в судове засідання не з`явились, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у їх відсутність без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що передбачено положеннями частини 2 статті 372 та частини 2 статті 247 ЦПК України.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне. 
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відмовляючи у задоволенні заяви, місцевий суд виходив з того, що надані заявницею докази не є достатніми для визнання факту проживання однією сім`єю без наявності інших ознак сім`ї. Показання свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю. Доказів, які б підтверджували факт ведення з ОСОБА_3 спільного господарства, спільного бюджету та наявності взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю/сім`ї, заявниця не надала.
Колегія суддів погоджується з такими висновками з огляду на таке.
Установлено, що 25 листопада 2024 року ІНФОРМАЦІЯ_4 надіслано сповіщення сім`ї №164, адресоване ОСОБА_1 , про те, що її чоловік водій 2 відділення протитанкових ракет комплексів взводу протитанкових ракетних комплексів 1 єгерського батальйону військової частини НОМЕР_1 старший солдат ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зник безвісти 20 листопада 2024 року під час виконання бойового завдання поблизу села Лисівка, Покровського району, Донецької області (а.с.25).
Згідно витягу з ЄРДР, внесено відомості №12024060540000156 від 01 грудня 2024 року про вчинення кримінального правопорушення за частиною 1 статті 115 КК України за заявою ОСОБА_1 про зникнення безвісти ОСОБА_3 (а.с.26).
Відповідно до довідки виконавчого комітету Барашівської сільської ради (Рясненський старостинський округ) Звягельського району Житомирської області від 05 березня 2025 року № 110 ОСОБА_1 проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , разом з нею без реєстрації проживає її співмешканець – ОСОБА_3 , ведуть спільне селянське господарство та мають спільні права та обов`язки (а.с.15).
Згідно довідки виконавчого комітету Барашівської сільської ради (Рясненський старостинський округ) Звягельського району Житомирської області від 08 травня 2025 року № 170 ОСОБА_1 проживає в АДРЕСА_1 зі своїм співмешканецем ОСОБА_3 з 2020 року як сім`я та вели спільне селянське господарство, виховували дітей, які перебувають на їхньому утриманні: дочка – ОСОБА_2 , 2005 року народження, син – ОСОБА_5 , 2008 року народження, дочка – ОСОБА_6 , 2010 р оку народження, дочка – ОСОБА_7 , 2012 року народження, син – ОСОБА_8 , 2014 р оку народження (а.с.9).
Крім того, у судовому засіданні в суді першої інстанції були допитані свідки. Зокрема, свідок ОСОБА_9 вказала, що є сусідкою ОСОБА_1 , яка дійсно проживала з ОСОБА_3 десь з 2017 року, вони вели спільне господарство як подружня пара.
Свідок ОСОБА_10 , яка є сусідкою заявниці, зазначила, що ОСОБА_3 проживав з ОСОБА_1 десь з 2020 року, вели спільне господарство, доглядали за дітьми, в тому числі і за донькою ОСОБА_3 .
Інші докази в обґрунтування доводів заяви у матеріалах справи відсутні.
Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Отже, для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу необхідним є доведення у сукупності таких обставин: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності спільного побуту, взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.
Подібні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц, від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц, а також у постановах Верховного Суду від 07 грудня 2023 року у справі № 442/3741/21, від 17 квітня 2023 року у справі № 463/11211/19 та від 07 лютого 2024 року у справі № 383/821/22.
Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заяви, оскільки заявницею не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.
Відповідно до положень статей 76, 77, 81 ЦПК України, саме на заявника покладається обов`язок доведення тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог. Для встановлення факту проживання однією сім`єю суд повинен пересвідчитись у наявності сукупності ознак, притаманних сімейним відносинам, зокрема: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, взаємних прав та обов`язків, спільного побуту, взаємної турботи та підтримки.
Сам по собі факт спільного проживання або наявність особистих стосунків між чоловіком та жінкою не є безумовною підставою для встановлення факту проживання однією сім`єю у розумінні сімейного законодавства.
Як вірно зазначив місцевий суд, надані заявницею докази не підтверджують існування між нею та ОСОБА_3 сталих сімейних відносин, які б характеризувались спільним веденням господарства, спільними витратами, наявністю спільного майна чи бюджету, а також взаємними правами та обов`язками, притаманними подружжю.
Показання свідків, на які посилається заявниця, обґрунтовано оцінені судом критично, оскільки такі показання не можуть бути єдиним та достатнім доказом існування сімейних відносин без підтвердження їх іншими об`єктивними доказами. Матеріали справи не містять документальних підтверджень спільного побуту сторін, спільного придбання майна, здійснення спільних витрат, ведення спільного бюджету, наявності спільних зобов`язань чи інших доказів, які б у своїй сукупності свідчили про існування сім`ї.
Сам по собі факт проживання за однією адресою не є достатнім для встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.
Верховний Суд у постановах від 22 липня 2022 року у справі № 189/630/16-ц, від 26 квітня 2023 року у справі № 722/1219/21 та від 19 червня 2024 року у справі № 554/6033/22 зазначав, що показання свідків та окремі довідки про проживання самі по собі не можуть бути достатньою підставою для встановлення факту проживання однією сім`єю без належного підтвердження ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків.
Доводи апеляційної скарги зводяться переважно до незгоди з оцінкою доказів, наданою судом першої інстанції, та до переоцінки встановлених судом обставин, однак не спростовують правильності висновків суду про недоведеність заявлених вимог.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України саме на заявника покладено обов`язок доведення тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Підставою звернення ОСОБА_1 до суду є необхідність у встановленні факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 , який зник безвісти, для отримання виплати членам сім`ї зниклого безвісти, пільг та реалізації прав, передбачених статті 6 Закону України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин».
У Законі України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин» від 12.07.2018 № 2505-VIII (далі – Закон №2505) термін «близькі родичі та члени сім`ї особи, зниклої безвісти за особливих обставин» вживаються в такому значенні: чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, рідний брат, рідна сестра, дід, баба, прадід, прабаба, внук, внучка, правнук, правнучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, особа, яка перебуває під опікою або піклуванням, а також особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом і мають взаємні права та обов`язки, у тому числі особи, які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі.
Відповідно до частин 1-4 статті 6 Закону №2505 близькі родичі та члени сім`ї особи, зниклої безвісти за особливих обставин, мають право на отримання достовірних відомостей про місце перебування особи, зниклої безвісти за особливих обставин, обставини її загибелі (смерті), місце поховання (якщо воно відоме). Реалізація права, передбаченого частиною першою цієї статті, відбувається шляхом подання заяви про розшук особи, зниклої безвісти за особливих обставин, та отримання достовірної інформації про хід та результати проведення її розшуку в порядку, визначеному цим Законом та іншими законами України. Органи державної влади, уповноважені на здійснення обліку та/або розшуку осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, зобов`язані надавати інформацію про хід та результати їх розшуку в порядку, встановленому цим Законом, близьким родичам та членам сім`ї таких осіб. Члени сім`ї особи, зниклої безвісти за особливих обставин, мають право на соціальний захист у порядку, визначеному законодавством України.
Положеннями пункту 6 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що за військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або зниклими безвісти, зберігається виплата грошового забезпечення.
Військовослужбовець має право скласти у письмовій довільній формі особисте розпорядження на випадок захоплення його в полон або заручником, інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти про виплату належного йому грошового забезпечення особі (особам) за його вибором, визначивши розмір частки таких осіб у відсотках (далі - особисте розпорядження на випадок полону).
У разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону грошове забезпечення виплачується дружині (чоловіку), законним представникам малолітніх (неповнолітніх) дітей, дітям з числа осіб з інвалідністю з дитинства (незалежно від віку) або їх законним представникам та батькам військовослужбовців (крім тих із зазначених осіб, які одержують від військовослужбовця аліменти, а також батьків, позбавлених батьківських прав, за умови що ці права не були поновлені). Таким особам рівними частками виплачується частина грошового забезпечення, що в загальній сумі не перевищує 50 відсотків грошового забезпечення, визначеного після здійснення встановлених законом відрахувань.
У разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону та осіб, зазначених в абзаці четвертому цього пункту, грошове забезпечення виплачується повнолітнім дітям, рідним братам (сестрам), законним представником яких є військовослужбовець. Таким особам рівними частками виплачується частина грошового забезпечення, що в загальній сумі не перевищує 20 відсотків грошового забезпечення, визначеного після здійснення встановлених законом відрахувань.
Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або зниклих безвісти, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
За військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або зниклими безвісти, зберігаються передбачені законом інші види забезпечення.
Згідно пункту 6 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або зниклих безвісти, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2016 р. № 884, виплата грошового забезпечення здійснюється: особам, визначеним в особистому розпорядженні на випадок полону, відповідно до зазначеного розміру частки у відсотках після здійснення встановлених законом відрахувань. У разі відсутності в особистому розпорядженні на випадок полону стовідсоткового розподілу грошового забезпечення нерозподілена частка грошового забезпечення зберігається за військовослужбовцями; у разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону - рівними частками в загальній сумі 50 відсотків грошового забезпечення (після здійснення встановлених законом відрахувань) - дружині (чоловіку), законним представникам малолітніх (неповнолітніх) дітей, дітям з числа осіб з інвалідністю з дитинства (незалежно від віку) або їх законним представникам та батькам військовослужбовців (крім тих із зазначених осіб, які одержують від військовослужбовців аліменти, а також батьків, позбавлених батьківських прав, за умови, що ці права не були поновлені); у разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону та осіб, зазначених в абзаці третьому цього пункту, - рівними частками, в загальній сумі 20 відсотків грошового забезпечення (після здійснення встановлених законом відрахувань), - повнолітнім дітям, рідним братам (сестрам), законними представниками яких є військовослужбовці.
Доводи апеляційної скарги про те, що місцевим судом не надано оцінки сповіщенню сім`ї № 164 від 25 листопада 2024 року, колегія суддів відхиляє, оскільки зазначений документ сам по собі не підтверджує наявності між заявницею та ОСОБА_3 фактичних шлюбних відносин у розумінні сімейного законодавства.
Таке сповіщення є службовим документом інформаційного характеру та не є належним доказом ведення сторонами спільного господарства, наявності спільного бюджету, взаємних прав та обов`язків, характерних саме для сім`ї. 
Зазначення заявниці у сповіщенні як «дружини» не свідчить про встановлення юридичного факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та не звільняє заявницю від обов`язку доведення інших необхідних ознак сімейних відносин.
Посилання позивачки на те, що ОСОБА_3 після мобілізації допомагав їй фінансово та пересилав кошти для утримання дітей і ведення господарства, також не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки сам по собі факт надання матеріальної допомоги не є безумовним підтвердженням існування між сторонами сімейних відносин. 
Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів системного ведення спільного бюджету, спільного придбання майна, наявності спільних витрат чи інших обставин, які б у своїй сукупності свідчили про існування усталених сімейних відносин.
Не можуть бути підставою для скасування рішення суду й доводи апеляційної скарги про те, що дочка ОСОБА_3 не заперечувала проти встановлення факту проживання однією сім`єю. Відсутність заперечень з боку третьої особи не є доказом існування юридичного факту, який підлягає встановленню судом, а тому не звільняє заявницю від обов`язку доведення відповідних обставин належними доказами.
Колегія суддів також відхиляє посилання ОСОБА_1 на показання свідків. Сам факт надання свідками показань під присягою не свідчить про безумовну доведеність обставин, на які посилається заявниця, оскільки відповідно до вимог статті 89 ЦПК України жоден доказ не має для суду наперед встановленої сили, а оцінка доказів здійснюється судом у їх сукупності.
Суд першої інстанції належним чином оцінив показання свідків у сукупності з іншими доказами у справі та дійшов обґрунтованого висновку, що вони не підтверджують наявності усіх необхідних ознак проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. При цьому інших об`єктивних та документально підтверджених доказів ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, взаємних прав та обов`язків, характерних для подружжя, заявницею не надано.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів та незгоди з наданою судом оцінкою встановлених обставин справи, що саме по собі не є підставою для скасування законного й обґрунтованого рішення суду.
Колегія суддів вважає, що місцевий суд належним чином дослідив надані заявницею докази, правильно встановив обставин справи та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність належних, допустимих і достатніх доказів на підтвердження факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у заявлений період.
Приймаючи остаточне рішення у справі, суд апеляційної інстанції враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, серія A, N 303-A, § § 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland, N 49684/99, § 2)).
Доводи апеляційної скарги містять суб`єктивне тлумачення апелянтом як обставин справи, так і норм діючого законодавства, направлене на переоцінку доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що місцевим судом при ухваленні рішення були належним чином оцінені подані сторонами докази, повно встановлені фактичні обставини справи, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.
Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення.
Відтак, у відповідності до положень статті 375 ЦПК України, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду – без змін.
За приписами частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи, що у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи, немає.
Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

у х в а л и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ємільчинського районного суду Житомирської області від 30 жовтня 2025 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді