Справа № 154/4575/24 	Головуючий у 1 інстанції: Лященко О. В. 	
Провадження № 22-ц/802/535/26  	  Доповідач: Данилюк  В. А.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2026 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Данилюк В. А.,
суддів Киці С. І., Матвійчук Л. В.,
секретаря Прядуна Ю. В.,
з участю:
прокурора Романішиної Т. Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Зимнівської сільської ради Володимирського району Волинської області про визнання права на спадкове майно, за апеляційною скаргою заступника керівника Волинської обласної прокуратури Баса Вадима Володимировича на рішення Володимирського міського суду Волинської області від 14 серпня 2025 року, 
В С Т А Н О В И В:
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який в ході розгляду справи був уточнений, до ОСОБА_2 , Зимнівської сільської ради Володимирського району Волинської області про визнання права власності на спадкове майно.
У позовній заяві покликається на ту обставину, що його батькові ОСОБА_3 належало право постійного користування землею площею 26,33 га для створення селянського (фермерського) господарства, що розташована на території Хмелівківської сільської ради Володимир-Волинського району Волинської області, згідно державного акту на право постійного користування землею серії ВЛ №106, землею площею 23,5 га (кадастровий номер 0720586000:00:001:0130) для створення селянського (фермерського) господарства, що розташована на території Хмелівківської сільської ради Володимир-Волинського району Волинської області, згідно державного акту на право постійного користування землею серії ІІ-ВЛ № 001069.
ІНФОРМАЦІЯ_1 батько позивача ОСОБА_3 помер.
Після його смерті відкрилась спадщина за законом на усе належне йому майно, в тому числі і на вище зазначені земельні ділянки.
Позивач вважає себе таким, що фактично прийняв спадщину після смерті батька, так як вступив у володіння земельними ділянками та постійно користується ними.
Згідно рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області у справі № 4 від 05.08.2024 року йому було встановлено додатковий строк для подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті батька.
Він як спадкоємець першої черги за законом має право на спадкування майна, яке залишилося після смерті свого батька.
У даний час у нього виникла необхідність оформити право власності на спадкове майно, однак через те, що відсутні оригінали правовстановлюючих документів на спадкове майно, йому у нотаріальній конторі у цьому відмовляють. Тому він змушений звернутись до суду із позовною заявою про визнання права власності на спадкове майно.
З урахуванням уточнених позовних вимог просить визнати за ним, ОСОБА_1 право постійного користування земельними ділянками, а саме:
- земельною ділянкою площею 24,6803 га ( кадастровий номер 0720586000:00:001:0135) для створення селянського (фермерського ) господарства, що розташована на території Хмелівківської сільської ради Володимир-Волинського району Волинської області, згідно державного акту на право постійного користування землею серії ВЛ №106;
- земельною ділянкою площею 23,4977 га ( кадастровий номер 0720586000:00:001:0130) для створення селянського ( фермерського ) господарства, що розташована на території Хмелівківської сільської ради Володимир-Волинського району Волинської області, згідно державного акту на право постійного користування землею серії ІІ-ВЛ № 001069, у порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішенням Володимирського міського суду Волинської області від 14 серпня 2025 року позов задоволено.
Визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , право постійного користування земельними ділянками, а саме:
- земельною ділянкою площею 24,6803 га ( кадастровий номер 0720586000:00:001:0135) для створення селянського (фермерського) господарства, що розташована на території Хмелівківської сільської ради Володимир-Волинського району Волинської області, згідно державного акту на право постійного користування землею серії ВЛ №106;
- земельною ділянкою площею 23,4977 га ( кадастровий номер 0720586000:00:001:0130) для створення селянського (фермерського) господарства, що розташована на території Хмелівківської сільської ради Володимир-Волинського району Волинської області, згідно державного акту на право постійного користування землею серії ІІ-ВЛ № 001069, у порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Не погоджуючись з рішенням суду, заступник керівника Волинської обласної прокуратури Бас В. В подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що в даному випадку порушено процедуру отримання фізичною особою спірних земельних ділянок в постійне користування, при тому, що в переліку, визначеному ст. 92 Земельного кодексу України, до суб`єктів, які можуть набувати право постійного користування земельними ділянками, громадяни відсутні, тому рішення є необґрунтованим, ухваленим з неповним з`ясуванням обставин справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. 
При цьому, обґрунтовуючи подання апеляційної скарги в інтересах держави, прокурор покликався на такі обставини. 
Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Використання власності на землю не може завдавати шкоди правам і свободам громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Держава через дотримання вимог земельного законодавства забезпечує та гарантує раціональне використання та охорону земель. 
Неправомірне, всупереч встановленому порядку набуття позивачем права постійного користування на земельні ділянки площею 24,6803 га (кадастровий номер 0720586000:00:001:0135) та 23,4977 га (кадастровий номер 0720586000:00:001:0130), надані для створення селянського (фермерського) господарства, що розташовані на території Хмелівківської сільської ради Володимир-Волинського району Волинської області у порядку спадкування за законом після смерті батька суперечить інтересам держави.
Представник відповідача Зимнівської сільської ради в судове засідання не з`явився, від сільського голови Зимнівської сільської ради Володимир-Волинського району Католика В.А. надійшла письмова заява, згідно якої заявлені позовні вимоги визнав у повному обсязі, просив суд розгляд справи проводити у відсутності їх представника, Зимнівська сільська рада не оскаржила рішення суду, тобто проявила бездіяльність
Відзив на апеляційну скаргу не подавався.
В судовому засіданні прокурор Романішина Т. Л. апеляційну скаргу підтримала.
Від відповідача Зимнівської сільської ради надійшла заява про розгляд справи без участі їх представника, при розгляді апеляційної скарги покладається на розсуд суду.
Позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи.
Апеляційний суд в складі колегії суддів, заслухавши пояснення прокурора, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).
З матеріалів справи встановлено такі обставини.
З копії Державного акта на право постійного користування на землю серії ІІ-ВЛ № 001069, витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-0700716952024 від 24.12.2024 року вбачається, що ОСОБА_3 належить земельна ділянка площею 23,4977 га ( кадастровий номер 0720586000:00:001:0130) для створення селянського ( фермерського ) господарства, що розташована на території Хмелівківської сільської ради Володимир-Волинського району Волинської області.
Із копії Державного акта на право постійного користування на землю серії ВЛ №106 вбачається, що ОСОБА_3 належить земельна ділянка площею 24,6803 га ( кадастровий номер 0720586000:00:001:0135) для створення селянського (фермерського ) господарства, що розташована на території Хмелівківської сільської ради Володимир-Волинського району Волинської області.
З копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 вбачається, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Згідно рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області у справі № 4 від 05.08.2024 року позивачу ОСОБА_1 було встановлено додатковий строк у два місяці для подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті батька.
Позивач ОСОБА_1 є сином покійного ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , і має право на спадкування майна після його смерті у порядку спадкування за законом. Факт родинних стосунків між ними стверджується копією свідоцтва про народження позивача.
Під час розгляду справи встановлено, що є інший спадкоємець майна ОСОБА_3 – відповідач ОСОБА_2 , однак останній не прийняв спадщину після смерті батька.
Повідомленням приватного нотаріуса Володимирського нотаріального округу Волинської області Гордійчука Б. Б. за №19/01-06 від 12.02.2025 року стверджується, що спадкова справа після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , не заводилася.
Із постанови приватного нотаріуса Володимирського нотаріального округу Волинської області Гордійчука Б. Б. №93/02-31 від 19 вересня 2024 року вбачається, що ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_3 , оскільки ним не надано правовстановлюючих документів на спадкове майно.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що право постійного користування зазначеними ділянками входить до складу спадщини у разі смерті особи та може бути успадкованим. При цьому покликався на те, що із постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії убачається, що до складу спадщини після смерті ОСОБА_3 увійшло право власності на спірні земельні ділянки.
Такий висновок суду не відповідає встановленим обставинам справи та нормам матеріального права.
Так, відповідно до вище зазначених Державних актів на землю серії ІІ-ВЛ № 001069, серії ВЛ №106 батько позивача мав право постійного користування на спірні земельні ділянки, які надані в користування для створення фермерського господарства.
Фермерське господарство було створене у 1999 році.
Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). 
Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до висновків, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 року у справі № 922/989/18 у разі смерті громадянина засновника фермерського господарства право постійного користування земельною ділянкою, наданою для ведення фермерського господарства його засновнику, не припиняється зі смертю цієї особи, а зберігається за фермерським господарством, до якого воно перейшло після створення фермерського господарства. 
Зокрема, за змістом системного тлумачення статей 2 України «Про селянське (фермерське) господарство» , 4, 5, 7, 8, 10 , 11 Закону , статей 1, 5, 7, 8 і 12 Закону України «Про фермерське господарство» від 18 грудня 1990 року, статей 31 , статей 7, 27, 38, 50 і 51 ЗК Української РСР , 92 ЗК України від 25 жовтня 2001 року після отримання у постійне користування земельної ділянки, наданої для ведення селянського (фермерського) господарства, та проведення державної реєстрації такого господарства постійним користувачем цієї ділянки є відповідне господарство, а не громадянин, якому вона надавалась. Тому у такій ситуації зазначене право не може бути об`єктом спадкування, а постійним користувачем вказаної ділянки після смерті засновника залишається селянське (фермерське) господарство. 
Натомість право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, наданою для ведення селянського (фермерського) господарства, за змістом приписів статті 6 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року у редакції, чинній до 16 травня 1992 року, могло належати лише фізичній особі та згідно з частиною першою статті 55 цього кодексу у тій же редакції було об`єктом спадкування у випадку смерті громадянина, який вів селянське (фермерське) господарство. Тому таке право зі створенням селянського (фермерського) господарства до останнього не переходило. 
Частиною першою статті 6 Земельного кодексу Української РСР (у редакції від 18 грудня 1990 року № 561-XII, далі – Кодекс) встановлено, що у довічне успадковуване володіння земля надається громадянам Української РСР для: ведення селянського (фермерського господарства); ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель; садівництва; дачного і гаражного будівництва; традиційних народних промислів; у разі одержання у спадщину жилого будинку або його придбання. Порядок успадковування права володіння земельною ділянкою визначається цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. 
Крім того, відповідно до частини першої статті 50 та частини першої статті 67 Кодексу громадянам Української РСР, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, що ґрунтується переважно на особистій праці та праці членів їх сімей, надаються за їх бажанням у довічне успадковуване володіння або в оренду земельні ділянки, включаючи присадибний наділ, а за рішенням сільських, селищних, міських Рад народних депутатів у довічне успадковуване володіння надаються земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків, господарських будівель, гаражів і дач. 
Право володіння або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, районними, міськими Радами народних депутатів (частина перша статті 23 Кодексу). 
Порядок надання земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства, що надаються громадянам за їх бажанням у довічне успадковуване володіння, їх розміри, а також порядок державної реєстрації Державного акта на право довічного успадковуваного володіння землею, визначено статтями 5, 6, 8 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» (у редакції від 20 грудня 1991 року № 2009-XII). 
Земельні ділянки громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства передавалися у приватну власність і надавалися в користування, в тому числі на умовах оренди. У постійне користування земля надавалася громадянам для ведення селянського (фермерського) господарства із земель, що перебували у державній власності. У тимчасове користування земельні ділянки надавалися, зокрема, із земель запасу, а також могли надаватися із земель лісового та водного фондів (частина друга статті 4 Закону № 2009-XII).
Громадяни, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство (включаючи тих, хто переїздить з іншої місцевості), для одержання земельної ділянки у власність або користування, в тому числі в оренду, подавали до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки заяву, підписану головою створюваного селянського (фермерського) господарства. У заяві зазначали: бажані розмір і місце розташування ділянки, кількість членів селянського (фермерського) господарства, документально підтверджували їх досвід роботи в сільському господарстві та наявність кваліфікації або спеціальної підготовки, обґрунтування щодо розмірів земельної ділянки і перспектив діяльності селянського (фермерського) господарства (частина перша статті 5 Закону № 2009-XII). 
Після одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування землею або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, селянське (фермерське) господарство підлягало у 30-денний строк державній реєстрації у Раді народних депутатів, що передала у власність чи надала у користування земельну ділянку. Після відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) й одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування або укладання договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, та державної реєстрації селянське (фермерське) господарство набувало статусу юридичної особи, одержувало печатку з його найменуванням і адресою, відкривало розрахунковий та інші рахунки в установах банку, вступало у відносини з підприємствами, установами та організаціями, визнавалося державними органами та органами місцевого самоврядування як самостійний товаровиробник при плануванні економічного і соціального розвитку регіону (частини перша та друга статті 9 Закону № 2009-XII). 
За змістом наведених приписів на час створення фермерського господарства можливість реалізації права на створення селянського (фермерського) господарства була підпорядкована фактичному одержанню громадянином, зокрема, права постійного користування земельною ділянкою для ведення такого господарства. Наявність у засновника визначеного законом права на земельну ділянку була однією з умов державної реєстрації селянського (фермерського) господарства як юридичної особи. Більше того, право користування земельною ділянкою мало припинятися з припиненням діяльності селянського (фермерського) господарства (пункт 3 частини першої статті 27 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року), а припинення права користування земельною ділянкою мало наслідком припинення діяльності цього господарства (пункт 2 частини першої статті 29 Закону № 2009-XII). 
Передбачені законом особливості надання фізичній особі земельної ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства підтверджують те, що таку ділянку можна було безоплатно отримати лише для створення відповідного господарства, після чого її використання можливе було тільки для ведення селянського (фермерського) господарства, тобто для вироблення, переробки та Документ сформований в системі «Електронний суд» 13.03.2026 5 реалізації товарної сільськогосподарської продукції (частина перша статті 2 Закону № 2009-XII).
Таку діяльність здійснює саме селянське (фермерське) господарство, а не його засновник. Іншими словами, після набуття засновником селянського (фермерського) господарства права постійного користування земельною ділянкою для ведення такого господарства та проведення державної реєстрації останнього постійним користувачем зазначеної ділянки стає селянське (фермерське) господарство. Діяльність селянського (фермерського) господарства припиняється у разі припинення права власності на землю, права користування земельною ділянкою у випадках, передбачених статтями 27 і 28 Земельного кодексу України (пункт 2 частини першої статті 29 Закону № 2009-XII). 
Враховуючи законодавчі обмеження у використанні земельної ділянки інакше, ніж за її цільовим призначенням (пункт 1 частини першої статті 40 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року), а також юридичні наслідки її використання не за цільовим призначенням (пункт 7 частини першої статті 27, частина друга статті 29, частина перша статті 88 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року), надана громадянину у встановленому порядку для ведення селянського (фермерського) господарства земельна ділянка за її правовим режимом була та є такою, яку слід використовувати виключно для здійснення підприємницької діяльності, а не для задоволення особистих потреб цього громадянина. 
Нова редакція Земельного кодексу Української РСР, викладена Законом України «Про внесення змін і доповнень до Земельного кодексу Української РСР» від 13 березня 1992 року № 2196-XII, та нова редакція Закону України «Про селянське (фермерське) господарство», викладена Законом України «Про внесення змін і доповнень до Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» від 22 червня 1993 року № 3312-XII, положень щодо надання права громадянам на довічне успадковуване володіння землею вже не містять. 
Право користування спірними земельними ділянками батьком позивача посвідчено Державними актами на право постійного користування землею у 2001 та 1999 роках, тобто під час дії Закону України «Про внесення змін і доповнень до Земельного кодексу Української РСР» від 13 березня 1992 року № 2196-XII та нової редакції Закону України «Про селянське (фермерське) господарство», викладеної в Законі України «Про внесення змін і доповнень до Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» від 22 червня 1993 року № 3312-XII, що додатково свідчить про відсутність підстав для визнання за позивачем саме права на спадковування за законом після смерті батька. 
Майно фермерського господарства належить йому на праві власності (частина перша статті 20 Закону України «Про фермерське господарство» ). Фермерське господарство як цілісний майновий комплекс включає майно, передане до складеного капіталу, не розподілений прибуток, майнові та інші зобов`язання (частина перша статті 22 цього Закону ). Успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону (частина перша статті 23 того ж Закону ). 
У випадку смерті засновника (члена) селянського (фермерського) господарства його спадкоємці мають право на спадкування цього господарства (прав засновника, члена). 
Покійний батько позивача ОСОБА_3 20.09.1999 заснував фермерське господарство (ЄДРПОУ 30582144). 
Підсумовуючи вищевикладене та фактичні обставини справи, апеляційний суд зазначає, що покійний батько позивача за життя отримав у постійне користування спірні земельні ділянки на підставі державних актів на право постійного користування землею, зареєстрованих в установленому законом порядку (не довічне успадковане володіння) та заснував фермерське господарство, до якого й перейшло право постійного користування земельними ділянками. 
Таким чином у позивача ОСОБА_1 відсутні правові підстави для спадкування за законом спірних земельних ділянок, зважаючи на те, що спадкодавець ОСОБА_3 за життя не набув права довічного успадковуваного володіння, оскільки спірні земельні ділянки перебували у постійному користуванні спадкодавця на підставі актів на право постійного користування від 1999 та 2001 в той час, коли Земельний кодекс України в редакції від 13.03.1992 вже не передбачав такого виду права як довічне успадковуване володіння, а також, що спадкодавець за життя створив фермерське господарство, до якого перейшло право користування земельними ділянками наданою засновнику. 
Суб`єктивне право постійного користування земельною ділянкою суттєво відрізняється від суб`єктивного права власності на землю та суб`єктивного права оренди. Хоча власники землі та орендарі поряд із повноваженнями щодо володіння та користування наділяються і повноваженнями щодо розпорядження земельними ділянками (орендарі — в частині передачі земель у суборенду за згодою власника), а постійні користувачі такої можливості позбавлені, у їх праві на землю є ряд особливостей і переваг:
- право постійного землекористування є безстроковим, на відміну від права оренди, і може бути припинене лише з підстав, передбачених законодавством;
- права та обов`язки постійних землекористувачів визначені чинним земельним законодавством і не підлягають договірному регулюванню;
- земельні ділянки у постійне користування передаються у порядку відведення безоплатно з наступним посвідченням цього права. 
Стосовно права постійного користування земельними ділянками діє механізм захисту, гарантований статтями 13 , 14 , 41 , 55 Конституції України . Конституція України гарантує право власності на землю, яке набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. 
У відповідності до частини другої статті 78 Земельного кодексу України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України , Земельного кодексу України, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт. 
Право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній Документ сформований в системі «Електронний суд» 13.03.2026 7 власності, без встановлення строку (стаття 92 Земельного кодексу України ). 
Тож на сьогодні право постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають:
а) органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності; 
в) релігійні організації України, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку, виключно для будівництва і обслуговування культових та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності;
г) публічне акціонерне товариство залізничного транспорту загального користування, утворене відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» та акціонерне товариство, утворене відповідно до Закону України «Про акціонерне товариство» Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом»;
ґ) заклади освіти незалежно від форми власності;
д) співвласники багатоквартирного будинку для обслуговування такого будинку та забезпечення задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників) та наймачів (орендарів) квартир та нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку; 
е) оператор газотранспортної системи, оператор газосховища та оператор системи передачі;
є) господарські товариства в оборонно-промисловому комплексі, визначені частиною першою статті 1 Закону України «Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності»;
ж) акціонерне товариство «Національна суспільна телерадіокомпанія України», утворене відповідно до Закону України «Про суспільні медіа України». 
Вказаний перелік суб`єктів права постійного користування землею є вичерпним. 
Право постійного користування земельними ділянками може вноситися державою до статутного капіталу господарського товариства, утвореного відповідно до Закону України «Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» , а також господарського товариства в оборонно-промисловому комплексі, визначеного частиною першою статті 1 Закону України «Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності».
У переліку суб`єктів, які можуть набувати право постійного користування земельними ділянками, громадяни відсутні. 
Велика Палата Верховного Суду у зазначеній вище постанові від 23.06.2020 у справі № 922/989/18 вказувала, що з моменту створення селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) до фермерського господарства переходять правомочності володіння і користування та юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки його засновника. 
Такі ж висновки викладені Верховним Судом у постанові від 12.11.2025 по справі № 533/961/23. 
Крім того, Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що у відносинах, а також спорах з іншими суб`єктами, голова фермерського господарства, якому була передана у власність, постійне користування чи оренду земельна ділянка, виступає не як самостійна фізична особа, власник, користувач чи орендар земельної ділянки, а як представник (голова, керівник) фермерського господарства. У таких Документ сформований в системі «Електронний суд» 13.03.2026 10 правовідносинах їх суб`єктом є не фізична особа (голова чи керівник фермерського господарства), а фермерське господарство як юридична особа (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019 у справі № 615/2197/15-ц)
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.. 
Таким чином, згідно наведеного висновку та за встановлених обставин справи колегія суддів зазначає, що у спірних правовідносинах право постійного користування земельною ділянкою перейшло від фізичної особи, яка її отримала, до Селянського (фермерського) господарства. 
Отже, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду справи.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права
З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, а тому рішення слід скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Також згідно із частиною 1 статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції у постанові, зокрема вирішує питання щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
У статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З урахуванням вищевказаного та враховуючи, що апеляційним судом відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 , тому до стягнення підлягає сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги на користь Волинської обласної прокуратури 1453 (одну тисячу чотириста п`ятдесят три) гривні 44 копійки сплаченого судового збору за подачу апеляційної скарги 
Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу заступника керівника Волинської обласної прокуратури Баса Вадима Володимировича задовольнити.
Рішення Володимирського міського суду Волинської області від 14 серпня 2025 року в цій справі скасувати.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Зимнівської сільської ради Володимирського району Волинської області про визнання права на спадкове майно відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Волинської обласної прокуратури 1453 (одну тисячу чотириста п`ятдесят три) гривні 44 копійки сплаченого судового збору за подачу апеляційної скарги.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 30 квітня 2026 року.

Головуючий 

Судді :