ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/3487/26	Головуючий у 1-й інстанції Позняк В.М. 	
Провадження № 22-ц/817/501/26 	Доповідач - Гірський Б.О.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2026 року м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Гірський Б.О. 
суддів -  Костів О. З., Храпак Н. М., 
за участю секретаря - Гичко К.С.,
представника заявника - адвоката Авдєєнка В.В. 
розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку в м. Тернополі цивільну справу № 607/3487/26 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 від імені якого діє адвоката Авдєєнко Владислав Валерійович на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 лютого 2026 року (ухвалене суддею Позняком В.М.) у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису, 
ВСТАНОВИВ:

У лютому 2026 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаною заявою. 
В обґрунтування заяви зазначав, що судовим рішенням був встановлений графік його спілкування з батьком — ОСОБА_2 , проте батько встановленого графіку не дотримується та поза його межами ініціює спілкування з ним, при цьому систематично застосовує психологічне насильство щодо нього, ображає його словесно, супроводжуючи це погрозами щодо притягнення його матері до кримінальної відповідальності, чим спричиняє йому негативні емоції, психологічне напруження та страх.
На підставі вищенаведеного, просив видати обмежувальний припис стосовно батька ОСОБА_2 строком на 1 (один) місяць, яким визначити тимчасові обмеження його прав, а саме: заборонити вести листування, телефонні переговори із ОСОБА_1 , контактувати із ним через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 лютого 2026 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити його вимоги. Вважає рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм процесуального права.
Вказує, що суд першої інстанції неповно дослідив докази у справі, зокрема не заслухав у повному обсязі поданий до суду відеоматеріал, на який він посилався як на основний доказ психологічного тиску, не надав належної оцінки поясненням учасників справи та фактично обмежився формальним викладенням норм права. Також вказує на упередженість суду під час розгляду справи та передчасне формування висновків щодо її результату.
Наголошує на тому, що психологічне примушення батьком його, як дитини до спілкування під погрозою, не кореспондує загальновизнаним принципам виховання та не відповідає найкращим інтересам дитини.
У березні 2026 року від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду залишити без змін.
Звертає увагу, що суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що заявником не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт психологічного чи іншого виду насильства. Фактично доводи сина ґрунтуються виключно на його суб`єктивній інтерпретації розмови між ними та на припущеннях щодо мотивів його поведінки.
Вважає, що твердження заявника про, те що судом було не належним чином досліджено поданий ним доказ є помилковим, оскільки суд першої інстанції фактично дослідив наданий запис, про що прямо зазначено у рішенні. Закон не містить вимоги щодо обов`язкового прослуховування технічного запису у повному обсязі в судовому засіданні.
Окрім того, вказує, що запис, який був поданий до суду як єдиний доказ психологічного насилля з його сторони щодо сина не може бути прийнятий судом, у зв`язку з тим, що його автентичність не підтверджена жодними об`єктивними засобами доказування, а голос, який є на записі йому не належить.
У судовому засіданні представник ОСОБА_1 – ОСОБА_3 підтримав вимоги апеляційної скарги з мотивів, викладених у ній.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасника судового процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
Згідно з ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Вказаним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає.
Фактичні обставини справи.
ОСОБА_2 , який проживає за межами України, є батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (заявника) та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01.07.2025 у справі № 607/20319/24 встановлено новий спосіб участі батька - ОСОБА_2 у спілкуванні з синами: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а саме: кожної суботи тижня з 14 до 15 години за київським часом шляхом спілкування батька з сином ОСОБА_8 в режимі відеозв`язку за допомогою телефонного зв`язку, соціальних мереж та/або інших застосунків через мережу Інтернет, з урахуванням стану здоров`я та розпорядку дня дитини, кожної неділі тижня з 14 до 15 години за київським часом шляхом спілкування батька з сином ОСОБА_9 в режимі відеозв`язку за допомогою телефонного зв`язку, соціальних мереж та/або інших застосунків через мережу Інтернет, з урахуванням стану здоров`я та розпорядку дня дитини.
На виконання вказаного рішення постановою головного державного виконавця Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України від 30.12.2025 ВП № 79895108 відкрито виконавче провадження.
Заявами від 10.02.2026, 11.01.2026, 18.01.2026 ОСОБА_2 повідомляв державного виконавця про невиконання рішення суду боржником.
Постановою головного державного виконавця Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України від 26.01.2026 у вказаному виконавчому провадженні накладено штраф на боржника ОСОБА_10 за невиконання рішення суду.
Заявник посилається на систематичне застосування батьком відносно нього психологічного насильства під час спілкування з ним в режимі відео, телефонного зв`язку і як доказ цього надав відеозапис спілкування між ними, у якому містяться висловлювання про бажання батька підтримувати контакт з сином та згадки про можливі юридичні наслідки для матері заявника.
Позиція апеляційного суду.
Основним нормативно-правовим актом, який визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства, є Закон України від 07 грудня 2017 року № 2229-VIII «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі - Закон № 2229-VIII).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
За пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису та докази, що їх підтверджують (за наявності).
Протидія насильству у сім`ї є одним із важливих напрямів суспільного розвитку. Вона розглядається не лише як соціальна проблема, а, насамперед, як проблема захисту прав людини. При здійсненні насильства у сім`ї відбувається порушення прав і свобод конкретної людини, що вимагає втручання з боку держави і суспільства.
Невжиття своєчасних обмежувальних заходів стосовно кривдника може призвести в подальшому до завдання шкоди здоров`ю потерпілої від насильства у сім`ї особи.
Пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону № 2229-VIII передбачено, що домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону № 2229-VIII до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить, зокрема, обмежувальний припис стосовно кривдника. 
Законом № 2229-VIII визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. 
Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.
Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18 (провадження № 61-19328св18), від 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18 (провадження № 61-49077св18), від 02 листопада 2020 року у справі № 336/3551/18-ц (провадження № 61-1693св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 766/13927/20-ц (провадження № 61-17471св20).
Обмежувальний припис за суттю є не заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, що виконує захисну та запобіжну функцію і направлений на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб з огляду на наявність ризиків, передбачених зазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.
Таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 127/9600/22.
Систематичність визначається, виходячи з кількісного показника порушення правил співжиття протягом необмеженого проміжку часу. При цьому суттєвим є саме факт повторного вчинення одного й того самого правопорушення, що свідчить про те, що застосовані заходи впливу є безрезультатними (див. постанову Верховного Суду від 01 червня 2022 року у справі № 161/16344/20).
Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що в кожному конкретному випадку суди мають враховувати фактичні обставини справи та письмові докази, а заявник має довести факт вчинення фізичного і психологічного насильства відповідно до Закону.
Докази, що додаються до заяви про видачу обмежувального припису, мають стосуватися місця вчинення домашнього насильства, ризиків безпеки постраждалої особи, вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи, тобто докази мають стосуватись обґрунтованих побоювань з приводу того, що особа (кривдник) здатний вдатися до небезпечних проявів домашнього насильства у будь-якому його вигляді психологічному, фізичному, економічному, тощо. Це можуть бути докази застосування психологічного насильства, приниження гідності, жорстокого поводження з боку заінтересованої особи до заявника, катування, нелюдського поводження, що передбачає спричинення сильних фізичних та душевних страждань, тривалість та системність протиправної поведінки кривдника та докази того, що останній не усвідомлює серйозності негативних наслідків своїх дій, продовжує агресивні дії у відношенні до заявника, не бажає змінювати свою поведінку, а тому існує ризик продовження кривдником таких дій, а отже і необхідність застосування обмежувального припису є обґрунтованими.
Як докази до заяви можуть додаватися, зокрема, протокол про адміністративне правопорушення, складений уповноваженою особою органів Національної поліції; терміновий заборонювальний припис стосовно кривдника, винесений працівником уповноваженого підрозділу поліції; обмежувальний припис, винесений судом у кримінальному провадженні; інші документи, які засвідчують факт насильства; витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 24 лютого 2025 року у справі № 569/11625/24 (провадження № 61-16935св24).
Колегія суддів апеляційного суду виходить із того, що відповідно до Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» та положень Цивільного процесуального кодексу України, обмежувальний припис є винятковим заходом тимчасового захисту, який може бути застосований лише за наявності доведених фактів домашнього насильства та реальної загрози його повторення.
Згідно зі ст. 350-1, 350-2 Цивільний процесуальний кодекс України, обмежувальний припис може бути видано у разі доведення обставин, що свідчать про вчинення домашнього насильства у будь-якій його формі, зокрема психологічного.
Відповідно до ст. 1, 3, 5 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», психологічне насильство передбачає умисні дії, спрямовані на емоційний тиск, залякування, приниження або інше психологічне впливання, яке призводить до шкоди психічному здоров`ю особи.
У даній справі єдиним доказом вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства стосовно заявника є відеозапис спілкування між батьком і сином, зміст якого містить висловлювання про бажання батька підтримувати контакт з сином та згадки про можливі юридичні наслідки для матері заявника. 
Проте зазначений зміст не містить прямих погроз, примусу чи доказів системного психологічного тиску, який би свідчив про ознаки домашнього насильства у розумінні закону.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, застосування обмежувального припису можливе лише за умови встановлення сукупності доказів, які підтверджують наявність реального або потенційного ризику повторного насильства, а не лише конфліктних сімейних відносин чи суб`єктивного сприйняття сторони.
У даній ситуації має місце сімейний конфлікт та емоційно напружене спілкування між батьком і сином, однак наведені обставини та єдиний доказ, який був наданий суду не підтверджують наявності системного психологічного насильства чи реальної загрози, необхідної для застосування обмежувального припису в розумінні закону.
Окрім того, суд апеляційної інстанції відхиляє доводи апеляційної скарги щодо неналежного дослідження судом першої інстанції відеозапису, наданого заявником як доказ психологічного насильства зі сторони батька, оскільки відповідно до статей 76, 89, 229 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням на підставі їх безпосереднього дослідження та не обмежений обов`язком повного відтворення технічного запису у судовому засіданні.
При цьому матеріали справи та зміст самого оскаржуваного рішення свідчать про те, що суд першої інстанції ознайомився зі змістом відеозапису як під час підготовки справи до розгляду, так і безпосередньо у судовому засіданні, надавши учасникам справи можливість висловити свої пояснення щодо такого доказу. Сам по собі факт відтворення в судовому засіданні лише частини відеозапису не вказує про порушення норм процесуального права судом чи неповне дослідження обставин справи, оскільки визначення обсягу дослідження доказу належить до дискреційних повноважень суду та здійснюється ним з урахуванням предмета доказування у справі. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оскаржена ухвала суду відповідає критерію обґрунтованості.
Згідно зі статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку про залишення ухвали суду без змін, а скарги без задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 від імені якого діє адвокат Авдєєнко Владислав Валерійович - залишити без задоволення.
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 лютого 2026 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повна постанова складена 14 травня 2026 року.

Головуючий   Гірський Б.О.

Судді:  Костів О.З.

Храпак Н.М.