КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 
18 червня 2026 року
м. Київ
провадження № 22-ц/824/7841/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач), 
суддів: Левенця Б. Б., Саліхова В. В.,
при секретарі Мудрак Р. Р.
за участі: представника відповідача - адвоката Корнієнко О. О.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Київської міської ради
на рішення Подільського районного суду міста Києва у складі судді Захарчук С. С.
від 11 грудня 2025 року
у цивільній справі № 758/5612/20 Подільського районного суду міста Києва
за позовом Київської міської ради 
до ОСОБА_1 , 
треті особи: державний реєстратор філії комунального підприємства Київської обласної ради «Готово» м. Києва Чуйко Ганна Георгіївна, гаражний автокооператив «Вікторія», 
про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, зобов`язання вчинити дії, 
У С Т А Н О В И В:
Київська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 та державного реєстратора філії комунального підприємства Київської обласної ради «Готово» міста Києва Чуйко Г. Г. про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки та її повернення. 
Позовні вимоги, з урахуванням заяви про зміну предмета позову від 26.09.2023, обґрунтовано тим, що за результатами здійснення самоврядного контролю виявлено факт державної реєстрації за ОСОБА_1 права приватної власності на гараж № НОМЕР_1 (ряд 7 ) на проспекті Правди, 39 у Подільському районі міста Києва (рішення державного реєстратора від 02.12.2016 № 32682362, реєстраційний номер об`єкта: 1103315480000). Позивач зазначав, що вказана споруда площею 19,5 квадратних метрів розташована в межах земельної ділянки з обліковим кодом 91:066:0005, яка перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Києва. Оскільки Київська міська рада жодних рішень про передачу чи надання цієї ділянки у власність або користування відповідачу чи іншим особам під будівництво не ухвалювала, розміщення гаража є самочинним. На підтвердження цього позивач послався на акт обстеження земельної ділянки від 31.01.2020 № 20-0050-07, яким зафіксовано наявність на ділянці гаражів Гаражного автокооперативу «Вікторія», та відповіді уповноважених органів. Зокрема, листом Комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 29.10.2019 № 062/14-14547 повідомлено про відсутність первісної реєстрації права власності на цей бокс, а листом Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю від 24.01.2020 № 073-1066 підтверджено, що дозвільні документи на виконання будівельних робіт та введення об`єкта в експлуатацію за вказаною адресою не видавалися й не реєструвалися. Реєстрація права власності відбулася на підставі довідки кооперативу від 06.10.2016 № 151 без проведення реєстратором обов`язкових запитів, передбачених пунктом 3 частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», що свідчить про протиправність такого рішення та наявність ознак самовільного зайняття землі. 
Посилаючись на наведене, позивач просив визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Чуйко Г. Г. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 02.12.2016 № 32682362, на об`єкт нерухомого майна, що розташований на земельній ділянці, обліковий код: 91:066:0005 за адресою: м. Київ, пр. Правди, 39 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1103315480000 за ОСОБА_1 , зобов`язати ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, орієнтовною площею 19,5 кв.м по пр. Правди, 39 у Подільському районі в м. Києві (код ділянки 91:066:0005), та повернути її Київській міській раді, привівши її у придатний для використання стан.
Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 11 грудня 2025 року відмовлено в задоволені позову.
В апеляційній скарзі Київська міська рада, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову, вирішити питання судових витрат.
Зазначає, що за результатами самоврядного контролю встановлено факт ухвалення державним реєстратором Чуйко Г. Г. рішення від 02.12.2016 № 32682362 про реєстрацію права приватної власності на гараж № НОМЕР_1 в ряду № 7 на проспекті Правди, 39 за ОСОБА_1 на підставі неналежних документів. Наголошує, що земельна ділянка з обліковим кодом 91:066:0005 перебуває у комунальній власності територіальної громади, а жодних рішень про її передачу відповідачу під будівництво міська рада не приймала, що беззаперечно свідчить про самочинність зведення споруди. Скаржник стверджує, що позовні вимоги про скасування рішення реєстратора та звільнення земельної ділянки є належним та ефективним способом захисту порушених прав, оскільки це припинить незаконне право власності та забезпечить відновлення правомочностей власника щодо володіння, користування й розпорядження землею. Звертає увагу на те, що державний реєстратор є належним відповідачем у справі, оскільки вчинив реєстраційну дію з порушенням пунктів 41, 42, 81 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127, без обов`язкового отримання документів про присвоєння адреси та без урахування заперечень Комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації». Вказує, що судом безпідставно враховано доводи про наявність права користування землею у Гаражного автокооперативу «Вікторія», оскільки рішення виконкому від 03.10.1985 № 985 та від 31.03.1988 № 316 не містять конкретної адреси, а рішення міської ради від 23.10.2013 № 342/9830 про дозвіл на розробку проєкту землеустрою є лише початковою стадією оформлення і не створює правовстановлюючих наслідків. Аргументує, що усунення перешкод у розпорядженні землею має легітимну мету та значний суспільний інтерес, пов`язаний із затвердженим розпорядженням від 11.07.2018 № 1216 проєктом будівництва дільниці Сирецько-Печерської лінії метрополітену на житловий масив Виноградар, а тому звільнення ділянки є пропорційним втручанням у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Скаржник зазначає про поверхневий розгляд справи судом першої інстанції та недослідження реєстраційної справи, акта обстеження земельної ділянки від 31.01.2020 № 20-0050-07, листів БТІ від 29.10.2019 та Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю від 24.01.2020, якими підтверджується відсутність дозвільних документів на будівництво.
У поданому відзиві на апеляційну скаргу адвокат Корнієнко О. О., в інтересах ОСОБА_1 , просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на безпідставність її доводів, рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним.
Зазначає, що спірний гараж збудований господарським способом ще у 1990 році на території Гаражного автокооперативу «Вікторія», членом якого він є, а право власності набуте правомірно після повної сплати пайового внеску в розмірі 1500 грн станом на 2015 рік та отримання довідки від 06.10.2016 № 151, яка є належним правовстановлюючим документом відповідно до статті 19-1 Закону України «Про кооперацію». Наголошує, що чинне законодавство не зобов`язує членів кооперативу оформлювати право на землю окремо від юридичної особи, а положення пунктів 42 та 81 Порядку № 1127 не вимагали від реєстратора перевірки документів на земельну ділянку чи введення об`єкта в експлуатацію для споруд, зведених до 1992 року. Звертає увагу на те, що Гаражний автокооператив «Вікторія» здійснював законні заходи щодо оформлення землі на підставі рішень виконкому від 31.03.1988 № 316 та міської ради від 23.10.2013 № 342/9830, якими було погоджено цільове призначення ділянки площею 1,45 гектара з кодом 91:066:005к саме для експлуатації та обслуговування існуючих гаражів, що повністю спростовує твердження про самовільне зайняття землі. Стверджує, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту, оскільки вимоги про скасування реєстраційних рішень не усувають порушень, пов`язаних із самочинним будівництвом, а державний реєстратор взагалі є неналежним відповідачам у таких спорах. Вказує на безпідставність посилань на суспільний інтерес, оскільки згідно з відповіддю метрополітену від 22.03.2021 № 44-НЮ будівлі кооперативу лише частково заважають будівництву, а позбавлення права власності понад 253 осіб створить непропорційний тягар для добросовісних набувачів без належної ринкової компенсації, що суперечить статті 1 Першого протоколу до Конвенції та практиці Європейського суду з прав людини. Також ОСОБА_1 зауважує, що позивачем пропущений трирічний строк позовної давності, оскільки державна реєстрація відбулась у 2016 році, а позов подано лише у 2020 році.
Інші учасники справи правом подачі відзиву на апеляційну скаргу не скористались.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечив з підстав та доводів викладених у відзиві на апеляційну скаргу. Заявила клопотання про зупинення апеляційного провадження до вирішення питання в аналогічній справі Великою Палатою Верховного Суду. 
Клопотання колегією суддів залишено без задоволення у зв`язку з відсутністю у провадженні Великої Палати Верховного Суду відповідної справи.
Інші учасники у судове засідання не з`явились, про час, день та місце розгляду справи повідомлені належним чином. 
Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів виходить з наступного.
Судом установлено, що відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 18.12.2019 гараж № НОМЕР_1 , ряд 7 у гаражному кооперативі «Вікторія», за адресою: м. Київ, пр. Правди, 39 , загальною площею 19,5 кв. м на праві власності зареєстрований за ОСОБА_1 , дата реєстрації - 29.11.2016.
Право власності зареєстроване на підставі таких документів: довідка, серія та номер 151, виданий 06.10.2016, видавник ГК «Вікторія».
Відповідно до листа Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю м. Києва останній не видавав, не реєстрував документів, що дають право на виконання підготовчих, будівельних робіт та засвідчують готовність до експлуатації об`єкта будівництва (гаражні бокси) за адресою: м. Київ, пр. Правди, 39 .
Згідно з листом КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 29.10.2019 згідно з даними реєстрових книг КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» за адресою: м. Київ, пр. Правди, 39 проведена реєстрація права власності на гаражний бокс № НОМЕР_3 , р. 6 в ГБК «Вікторія» за фізичною особою.
31.01.2020 Департаментом земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації було проведено обстеження земельної ділянки за адресою: м. Київ, просп. Правди, 39 (обліковий код: 91:066:0005) у Подільському районі міста Києва та за результатами складено Акт обстеження земельної ділянки № 20-0050-07. Обстеження проведено на підставі Порядку здійснення самоврядного контролю за використанням та охороною земель в м. Києві, затвердженого рішенням Київської міської ради від 25.09.2003 № 16/890.
У ході вказаного обстеження земельної ділянки встановлено, що земельна ділянка площею 1,4548 га (обліковий код: 91:066:0005) на пр. Правди, 39 м. Києва згідно з даними міського земельного кадастру обліковується за гаражним автокооперативом « Вікторія »; за поданням Департаменту земельних ресурсів Київська міська рада не приймала рішень щодо передачі (надання) зазначеної земельної ділянки в користування (власність); інформація щодо державної реєстрації вказаної земельної ділянки у державному земельному кадастрі та державної реєстрації речових прав на неї у міському земельному кадастрі відсутня; зазначена земельна ділянка огороджена парканом та охороняється, в її межах розташовано індивідуальні збірно-розбірні та цегляні гаражі у загальній кількості 327 одиниць, двоповерхова будівля мийки автомобілів та будівля охорони.
Відповідно до довідки гаражного автокооперативу «Вікторія» від 06.10.2016 № 151 ОСОБА_1 є членом гаражного кооперативу, є власником гаражу № НОМЕР_1 , ряд 7 , гаражний бокс побудований господарчим способом та введений в експлуатацію 1990 року, сума пайового внеску склала 1 500 грн та станом на 2015 рік сплачена у повному обсязі.
Відповідно до довідки гаражного автокооперативу «Вікторія» від 28.11.2016 № 219 ОСОБА_1 є членом гаражного кооперативу, є власником гаражу № НОМЕР_1 , ряд 7 .
Відповідно до довідки Київського міського бюро технічної інвентаризації від 10.11.2016 згідно з даними бюро гараж № НОМЕР_1 ряд 7 в ГК «Вікторія» по пр. Правди, 39 на праві власності не зареєстровано.
Позивач, обґрунтовуючи позов до ОСОБА_1 вказував на те, що рішення про передачу спірної земельної ділянки для побудови гаражу Київська міська рада не приймала, у зв`язку з чим, відповідач без належних правових підстав, самовільно збудував гараж, а тому позивач просить визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, зобов`язати відповідача звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, орієнтовною площею 19,5 кв. м по пр. Правди, 39 у Подільському районі в м. Києві (код ділянки 91:066:0005), повернути її Київськім міській раді, привівши її у придатний для використання стан.
Щодо позовної вимоги Київської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора Чуйко Г. Г. Київська міська рада, обґрунтовуючи позов в цій частині, зокрема, вказувала на те, що ОСОБА_1 незаконно зареєстрував за собою право власності на гараж на земельній ділянці, яка перебуває у комунальній власності, оскільки рада жодних рішень щодо передачі спірної земельної ділянки йому під будівництво у власність чи користування не приймала.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що обрані позивачем способи судового захисту порушеного права є неналежними та неефективними. Встановивши, що матеріально-правовий спір виник щодо об`єкта, зареєстрованого за відповідачем без дотримання порядку статті 376 ЦК України, суд зазначив, що скасування рішення державного реєстратора не усуває порушень, спричинених самочинним будівництвом. Суд наголосив, що належними вимогами власника земельної ділянки у таких правовідносинах є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або про визнання права власності на нього. Встановивши, що повернення земельної ділянки площею 19,5 кв. м на проспекті Правди, 39 є неможливим без вирішення юридичної долі розташованої на ній будівлі, суд визнав вимогу про її звільнення неефективною окремо від вимог про знесення. З огляду на це, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.
Погоджуючись із висновками суду першої інстанції частково, колегія суддів виходить з наступного.
Частиною першою статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, а також запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків (пункти 4, 5 частини п`ятої статті 12 ЦПК України).
Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (концепція негативного доказу) (правовий висновок у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц). 
Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.
Керуючись зазначеними стандартами доказування та оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, колегія суддів встановила, що судом першої інстанції не було надано належної правової оцінки документам, які покладені в основу заперечень відповідача та слугували підставою для здійснення державної реєстрації права приватної власності.
Досліджуючи рішення Виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 31.03.1988 № 316 «Про будівництво зблокованих одно-двоповерхових кооперативних гаражів і відкритих стоянок для транспортних засобів, що належать громадянам», судова колегія встановила, що цей документ мав на меті виключно встановлення планового завдання на спорудження об`єктів для зберігання особистого автотранспорту громадян. Відповідно до пунктів 3 та 4 вказаного рішення, будівництво мало здійснюватися виключно силами спеціалізованих ремонтно-будівельних або підрядних організацій, а на забудовників покладалися обов`язки виконати умови архітектурно-планувального завдання ГлавАПУ та отримати дозвіл у спеціальному управлінні по контролю за станом благоустрою. 
Більш того, пункт 4.2 цього рішення чітко визначав, що межі земельних ділянок мають бути визначені в ГлавАПУ виконкому міськради лише після узгодження та затвердження у встановленому порядку проєктної документації. 
Додаток до цього рішення містить перелік об`єктів, де у Шевченківському районі по проспекту Правди передбачено лише автостоянку на 300 місць, а не капітальне будівництво гаражних боксів конкретними фізичними особами.
Аналогічний правовий аналіз наступних документів свідчить, що розпорядженням Київського міського голови від 03.08.2001 № 969-мг було погоджено Гаражному автокооперативу «Вікторія» місце розташування саме автостоянки орієнтовною площею 1,045 га, а рішенням Київської міської ради від 23.10.2013 № 342/9830 надано лише дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 1,45 га для експлуатації та обслуговування гаражів і автостоянки. 
Колегія суддів зауважує, що отримання дозволу на розроблення проєкту землеустрою не є правовстановлюючим актом, не гарантує особі чи кооперативу набуття права користування землею та є лише початковою стадією процедури набуття права користування земельною ділянкою. Утім, матеріали справи не містять жодного рішення уповноваженого органу про фактичну передачу або надання цієї земельної ділянки у користування чи власність кооперативу або відповідачу.
Судова колегія наголошує, що за змістом статей 3, 13 та 16 Земельного кодексу Української РСР 1970 року (у редакції, чинній на момент виникнення первісних відносин у 1988-1990 роках), земля перебувала у виключній державній власності, була спільним надбанням усього радянського народу і надавалася виключно в користування в порядку відведення на підставі постанови Ради Міністрів УРСР або рішення виконкомів місцевих рад. Стаття 22 Земельного кодексу УРСР встановлювала імперативну заборону, відповідно до якої приступати до користування наданою земельною ділянкою до встановлення відповідними землевпорядними органами меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і видачі документа, який засвідчує право користування землею, суворо заборонялося. Таким чином, планове рішення виконкому від 1988 року про встановлення завдання на будівництво не є і не могло бути рішенням про надання або відведення земельної ділянки у розумінні діючого на той час законодавства.
Колегія суддів звертає увагу на очевидні суперечності, які містяться у довідці Гаражного автокооперативу «Вікторія» від 06.10.2016 № 151, яка стала підставою для проведення реєстраційних дій державним реєстратором. У довідці зазначається, що ОСОБА_1 є членом автокооперативу «Вікторія» на підставі рішення № 2 від 05.06.1990, а спірний гараж нібито побудований господарським способом та введений в експлуатацію у 1990 році.
Водночас, за даними Державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Гаражний автокооператив «Вікторія» (код ЄДРПОУ 24927279) був створений та зареєстрований як юридична особа лише 04.06.1997. З огляду на це, вказана організація фізично та юридично не існувала у 1990 році, а тому не могла приймати жодних рішень про прийняття відповідача у члени кооперативу, не могла виступати забудовником чи замовником за рішенням виконкому 1988 року, і тим більше не мала правових підстав видавати документи про підтвердження фактів, що нібито мали місце до її створення.
Крім того, згідно з матеріалами справи та даними паспорту, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 . Це означає, що станом на червень 1990 року відповідач перебував у віці 11 років. В силу базових принципів цивільної дієздатності, одинадцятирічна дитина не мала правосуб`єктності для набуття членства у гаражно-будівельних кооперативах, не могла самостійно здійснювати будівництво капітальних споруд господарським способом та не несла зобов`язань щодо сплати пайових внесків. Водночас, наголошення у довідці на тому, що гараж зведений господарським способом, прямо суперечить вимогам рішення виконкому 1988 року, яке імперативно визначало підрядний спосіб будівництва силами ремонтно-будівельних організацій і не передбачало надання дозволів на самостійне капітальне будівництво фізичним особам.
Вказівка у довідці кооперативу від 2016 року на рішення Київської міської ради від 23.10.2013 № 342/9830 як на обґрунтування прав на землю лише підтверджує той факт, що ні відповідачу, ні самому кооперативу земельна ділянка у встановленому законом порядку не виділялася й у власність чи користування не передавалася. Зважаючи на викладене, сам зміст довідки від 06.10.2016 № 151 повністю спростовує її правомірність, свідчить про внесення до суперечливих даних, що виключало можливість її використання як належного правовстановлюючого документа для офіційного визнання та підтвердження державою фактів виникнення права приватної власності на нерухоме майно.
Виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі (superficies solo cedit), право власності на об`єкт нерухомого майна може набути лише той, хто має речове право на земельну ділянку. Державна реєстрація права власності на гараж за відповідачем на підставі довідки кооперативу про виплату паю за відсутності речових прав на землю під об`єктом будівництва є фактично протиправною реєстрацією обмеження права власника землі та не спростовує факт самочинності зведений цього нерухомого майна.
Згідно зі статтею 212 Земельного кодексу України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.
За таких обставин, оскільки ОСОБА_1 займає земельну ділянку комунальної власності безпідставно, а розташований на ній гараж є самочинним будівництвом, Київська міська рада як законний власник землі має повне право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки та приведення її у придатний для використання стан за рахунок відповідача (правовий висновок у постанові Верховного Суду від 29.01.2026 у справі № 758/3718/20).
Висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовної вимоги щодо зобов`язання ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку та повернути її Київській міській раді, привівши у придатний для використання стан, є помилковим. 
Доводи відповідача про сплив строку позовної давності колегією суддів відхиляються, оскільки позовна вимога про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки та приведення її у придатний стан є за своєю правовою природою негаторним позовом, тобто вимогою про усунення перешкод у здійсненні права власності, які мають триваючий характер. На негаторні позови загальна позовна давність не поширюється, і такий позов може бути пред`явлений власником протягом усього часу, поки триває відповідне правопорушення.
Оцінюючи доводи відповідача щодо порушення його прав, гарантованих статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право Київської міської ради, яка діє в інтересах територіальної громади, звільнити земельну ділянку комунальної власності від самочинно збудованих будівель та споруд становить пропорційне втручання у право особи з дотриманням справедливої рівноваги (балансу) між інтересами суспільства та інтересами особи, яка зазнала такого втручання. Захист права власності на землю, яка відповідно до Конституції України є об`єктом особливої охорони держави та основним національним багатством, превалює над приватними інтересами особи, яка вчинила протиправні дії щодо фактичного заволодіння цією ділянкою без належного правового титулу.
У цьому контексті колегія суддів враховує правову позицію Верховного Суду, згідно з якою у спорах про звільнення самовільно зайнятих земельних ділянок та знесення самочинного будівництва, доведена незаконність та безпідставність набуття особою права власності на спірну будівлю виключає можливість захисту такого майна з посиланням на міжнародні чи національні гарантії мирного володіння ним. Особа не може посилатися на легітимні очікування чи неправомірність позбавлення її майна, якщо набуття такого майна відбулося внаслідок її недобросовісної поведінки, свідомого ігнорування імперативних норм земельного й містобудівного законодавства та за відсутності встановленого законом рішення органу місцевого самоврядування про відведення земельної ділянки (правовий висновок у постанові Верховного Суду від 10.06.2026 у справі № 752/15220/23).
Сама лише наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про право власності відповідача на гараж, здійсненого на підставі суперечливої довідки кооперативу, не презюмує правомірності набуття такого права та не спростовує факт самочинності зведення цього нерухомого майна. Оскільки право на самочинно збудоване майно є неіснуючим в силу приписів частини другої статті 376 ЦК України, воно не може породжувати законних правомочностей щодо його збереження чи розпорядження ним. За таких обставин, покладення на ОСОБА_1 обов`язку звільнити самовільно зайняту земельну ділянку комунальної власності за власний рахунок не може розцінюватися як покладення на нього індивідуального та надмірного тягаря, оскільки наслідки у вигляді знесення (демонтажу) споруди, зведеної на чужій земельній ділянці, є чітко передбачуваними для правопорушника, а іншим чином відновлений стан земельної ділянки територіальної громади бути не може.
Твердження відповідача про те, що гараж є зблокованим з іншими боксами, що унеможливлює його окремий демонтаж, не спростовують обов`язку особи, яка допустила правопорушення, звільнити самовільно зайняту земельну ділянку та власними силами чи за власний рахунок привести її у стан, що існував до порушення прав територіальної громади.
Водночас, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора та не погоджується із висновком суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про зобов`язання звільнити земельну ділянку, адже судом першої інстанції правильно встановлено, що у разі, коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстровано за певною особою без дотримання визначеного статтею 376 ЦК України порядку, задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна. У категорії справ, за обставинами яких певна особа неправомірно зареєструвала право власності на самочинно побудоване майно, неналежною є як вимога про скасування рішення про реєстрацію права власності, так і вимога про припинення права власності (правовий висновок у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22 та постановах Верховного Суду від 25.03.2026 у справі № 758/3014/20, від 10.06.2026 у справі № 752/15220/23). Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в цій частині через обраний позивачем неефективний спосіб захисту. 
З огляду на викладене, рішення Подільського районного суду міста Києва від 11 грудня 2025 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки та приведення її у придатний для використання стан підлягає скасуванню з підстав визначених ст. 376 ЦПК України із ухваленням у цій частині нового судового рішення про задоволення вимог Київської міської ради.
В іншій частині підстав для скасування не встановлено.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, у разі якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Оскільки за результатами апеляційного перегляду позовні вимоги Київської міської ради задоволено частково, а саме в частині однієї з двох заявлених вимог немайнового характеру, судові витрати у вигляді сплаченого судового збору підлягають розподілу між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог на підставі частини першої статті 141 ЦПК України. 
Встановлено, що при зверненні до суду першої інстанції позивачем за дві немайнові вимоги було сплачено судовий збір у загальному розмірі 4 204,00 грн, а за подання апеляційної скарги - 150 відсотків від указаної суми, що становить 6 306,00 гривень відповідно до платіжної інструкції від 15.01.2026 № 55. Зважаючи на задоволення апеляційним судом однієї позовної вимоги немайнового характеру щодо звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки, з відповідача ОСОБА_1 на користь Київської міської ради підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору пропорційно задоволеній частині, що становить 2 102,00 грн за подання позовної заяви та 3 153,00 грн за подання апеляційної скарги.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 369, 374, 375, 376, 381, 383 ЦПК України суд, -
У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу Київської міської ради задовольнити частково.
Рішення Подільського районного суду міста Києва від 11 грудня 2025 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки та приведення її у придатний для використання стан - скасувати, ухвалити у цій частині нове судове рішення про задоволення позовних вимог.
Зобов`язати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) звільнити самовільно зайняту земельну ділянку площею 19,5 кв. м по проспекту Правди, 39 у Подільському районі в місті Києві (код ділянки 91:066:0005) та повернути її Київській міській раді (01044, місто Київ, вулиця Хрещатик, 36, код ЄДРПОУ 22883141), привівши її у придатний для використання стан.
В іншій частині рішення Подільського районного суду міста Києва від 11 грудня 2025 року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) на користь Київської міської ради (01044, місто Київ, вулиця Хрещатик, 36, код ЄДРПОУ 22883141) судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви у розмірі 2 102,00 гривень (дві тисячі сто дві гривні 00 копійок) та за подання апеляційної скарги у розмірі 3 153,00 гривень (три тисячі сто п`ятдесят три гривні 00 копійок).
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 23 червня 2026 року. 

Судді Є. П. Євграфова

Б. Б. Левенець

В. В. Саліхов