ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2026 року	Львів	Справа № 380/4242/25 пров. № А/857/36056/25	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючої судді	Хобор Р. Б.,	
суддів:	Бруновської Н. В.,	
 	Шавеля Р. М.,	
з участю секретаря судового засідання - Богачука Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, у місті Львові, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 липня 2025 року, що ухвалила суддя Кисильова О.Й. в місті Львові, у справі № 380/4242/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Головного управління ДПС у Львівській області (далі - відповідач), у якому просить:
- визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення відповідача відносно позивачки від 20 серпня 2024 року, складені на підставі акту від 26 липня 2024 року № 31513/13-01-24-08-03/3756405327:
- від 20 серпня 2024 року № 35936/13-01-24-08 на суму 340,00 - штрафні (фінансові) санкції (штрафи) за неподання заперечень, письмових пояснень, додаткових документів та не надання інформації яка спростовує вину платника податків, свідчить про наявність пом`якшуючих обставин та обставин що звільняють від фінансової відповідальності;
- від 20 серпня 2024 року № 35930/13-01-24-08 на суму 1020,00 штрафні (фінансові) санкції (штрафи) за неподання заперечень, письмових пояснень та додаткових документів;
- від 20 серпня 2024 року № 35935/13-01-24-08, яким відповідач збільшив суму грошового зобов`язання на 1 006 253,10 грн та також застосував штрафні (фінансові) санкції (штрафи) в сумі 251 563,27 грн за результатами річного декларування за 2023 рік за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами, загалом 1257816,37 грн;
- від 20 серпня 2024 року № 35933/13-01-24-08, яким відповідач збільшив суму грошового зобов`язання на 83 854,42 грн за результатами річного декларування за 2023 рік за платежем військовий збір, а також застосував штрафні (фінансові) санкції (штрафи) в сумі 20963,60 грн, загалом 104 818,02 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що зарахування на банківські рахунки позивачки коштів, на думку ОСОБА_1 , не є отриманням доходу, який оподатковується та який належить декларувати. Позивачка стверджує, що ці кошти, є такими, що належать позивачці та, які повернули позивачці треті особи частковими платежами за домовленістю у спосіб, не заборонений законодавством. Тому позивачка вважає, що немає підстав уважати весь кредитовий оборот за картковими рахунками доходом позивачки. 
На думку ОСОБА_1 , контролюючий орган ототожнив сукупність надходжень із доходом, не дослідивши ні джерело походження коштів, ні призначення платежів, ні осіб, які переказували кошти, як і не довів, що отримані суми збільшили майновий стан позивачки саме як дохід.
Позивачка також зазначає, що ні лист ДПС України, ні лист Національного банку України не містять відомостей про доходи ОСОБА_1 . Ці листи, як вказує позивачка, містять обсяги переказів за рахунками, тому контролюючий орган безпідставно поклав на позивачку тягар спростування власних припущень. Позивачка наголошує на тому, що не отримувала доходу, який оподатковується, а тому не мала обов`язку подавати декларацію та сплачувати податки, у зв`язку з чим висновок про отримання ОСОБА_1 доходу в розмірі всієї суми надходжень ґрунтується на припущеннях відповідача, що не підтверджені належними доказами. 
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 25 липня 2025 року в задоволенні позову відмовлено. 
Приймаючи рішення у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що контролюючий орган правомірно призначив та провів документальну позапланову невиїзну перевірку позивача, а висновки акта перевірки ґрунтуються на податковій інформації, отриманій у встановленому порядку, зокрема на інформації Національного банку України щодо надходження на банківські рахунки позивачки у 2023 році грошових коштів у сумі 5590295,00 грн із використанням реквізитів електронних платіжних засобів.
Суд першої інстанції також зазначив, що позивачка не подала декларацію про майновий стан і доходи за 2023 рік, не задекларувала отримані кошти, податок на доходи фізичних осіб та військовий збір самостійно не нарахувала і не сплатила, а також не надала контролюючому органу первинних документів, які б підтверджували іншу правову природу надходжень на її банківські рахунки.
Не погодившись із цим рішенням суду першої інстанції, його оскаржила позивачка, подавши апеляційну скаргу, у якій просить оскаржене рішення скасувати та ухвалити нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити повністю.
Таку позицію обґрунтовує тим, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та фактично ототожнив весь кредитовий оборот за рахунками фізичної особи з її оподатковуваним доходом. 
На думку позивачки, наявні відомості свідчать тільки про обсяги переказів, а не про отримання доходу, при цьому контролюючий орган не дослідив ні джерела походження коштів, ні призначення платежів, ні осіб, які їх переказували, і безпідставно поклав на позивачку тягар спростування власних припущень. 
ОСОБА_1 наголошує на тому, що доходу, який оподатковується, вона не отримувала, а тому не мала обов`язку декларувати кошти та сплачувати податки.
Позиція відповідача зводиться до того, що значні надходження на банківські рахунки позивачки, за відсутності документального підтвердження підстав їх отримання, правомірно розцінені як її незадекларований дохід, а доводи апеляційної скарги не спростовують ні факту надходження коштів, ні їх оподатковуваного характеру, тому оскаржене рішення суду першої інстанції є законним.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.
Суд першої інстанції встановив те, що Головне управління ДПС у Львівській області на підставі наказу від 13 червня 2024 року № 3137-ПП та повідомлення від 14 червня 2024 року № 446/13-01-24-08-08 провело документальну позапланову невиїзну перевірку платника податків-фізичної особи ОСОБА_1 з питань дотримання вимог податкового законодавства, достовірності, повноти нарахування та своєчасності сплати до бюджету податків, зборів і платежів за період з 1 січня 2023 року до 31 грудня 2023 року.
За результатами перевірки контролюючий орган склав Акт позапланової невиїзної документальної перевірки від 26 липня 2024 року № 31513/13-01-24-08-03/3756405327 (далі – Акт перевірки № 31513).
ОСОБА_1 подала заперечення на Акт перевірки № 31513.
Згідно з висновками Акту перевірки № 31513 податковий орган встановив порушення платником податків-фізичною особою ОСОБА_1 :
пп. 49.18.4 п. 49.18 ст. 49, п. “в” п. 176.1 ст. 176, п. 179.1 ст. 179 ПК України щодо неподання податкової декларації про майновий стан і доходи за 2023 рік;
п. 163.1. ст. 163, пп. 164.1.1. п. 164.1 ст. 164, пп. 164.2.20. п. 164.2 ст. 164, п. 167.1 ст. 167, пп. 168.2.1 п. 168.2 ст. 168 ПК України, в результаті чого податковий орган донарахував податок на доходи фізичних осіб за 2023 рік на загальну суму 1 006 253,10 грн;
п. 163.1. ст. 163, пп. 164.1.1. п. 164.1 ст. 164, пп. 164.2.20. п. 164.2 ст. 164, пп. 168.2.1 п. 168.2 ст. 168, пп. 1.2, пп. 1.3, пп. 1.5, пп. 1.6 п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX ПК України, в результаті чого податковий орган донарахував військовий збір за 2023 рік на загальну суму 83 854,42 грн;
п. 44.1, п. 44.3, п. 44.6 ст. 44 ПК України, в частині ненадання платником податків контролюючим органам оригіналів документів чи їх копій при здійсненні податкового контролю.
На підставі Акту перевірки № 31513 Головне управління ДПС у Львівській області 20 серпня 2024 року прийняло податкові повідомлення-рішення:
- № 35930/13-01-24-08 про нарахування ОСОБА_1 штрафу на суму 1020,00 грн;
- № 35933/13-01-24-08 про збільшення ОСОБА_1 суми грошового зобов`язання за платежем “військовий збір, що сплачується за результатами річного декларування” на 104 818,02 грн, у тому числі за податковим зобов`язанням на 83 854,42 та штрафними санкціями на 20 963,60 грн;
- № 35935/13-01-24-08 про збільшення ОСОБА_1 суми грошового зобов`язання за платежем “податок на доходи фізичних осіб, що сплачується за результатами річного декларування” на 1 257 816,37 грн, у тому числі за податковим зобов`язанням на 1 006 253,10 грн та за штрафними санкціями на 251 563,27 грн;
- № 35936/13-01-24-08 про нарахування ОСОБА_1 штрафу на суму 340,00 грн.
Позивачка не погодилася із цими ППР, у зв`язку з чим звернулася до суду із позовом про їх скасування.
Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема порядок адміністрування податків, права та обов`язки платників податків, компетенцію контролюючих органів, повноваження їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, регулює ПК України.
Відповідно до пункту 75.1 статті 75 ПК України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні та фактичні перевірки.
Документальною перевіркою відповідно до підпункту 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 ПК України є перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати податків і зборів, а також дотримання іншого законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи, і яка проводиться, зокрема, на підставі податкової звітності, первинних документів, податкової інформації та інших матеріалів, отриманих у встановленому законом порядку.
За змістом пункту 78.4 статті 78 ПК України про проведення документальної позапланової перевірки керівник контролюючого органу приймає рішення, яке оформлюється наказом.
Апеляційний суд встановив, що відповідач провів перевірку позивачки на підставі наказу Головного управління ДПС у Львівській області від 13 червня 2024 року № 3137-ПП. Копію наказу та письмове повідомлення про проведення перевірки контролюючий орган направив позивачці за податковою адресою рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
Те, що таке поштове відправлення повернулося контролюючому органу у зв`язку із закінченням встановленого строку зберігання, саме по собі не свідчить про порушення відповідачем порядку повідомлення платника податків, оскільки відповідач направив документи за податковою адресою позивача у спосіб, визначений ПК України.
З огляду на це, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність таких процедурних порушень під час призначення та проведення перевірки, які б могли бути самостійною підставою для скасування оскаржених податкових повідомлень-рішень.
Відповідно до пункту 83.1 статті 83 ПК України для посадових осіб контролюючих органів під час проведення перевірок підставами для висновків є, зокрема, документи, податкова інформація, експертні висновки, судові рішення та інші матеріали, отримані у порядку та у спосіб, передбачені цим Кодексом або іншими законами.
За змістом підпункту 14.1.171 пункту 14.1 статті 14 ПК України податкова інформація вживається у значенні, визначеному Законом України “Про інформацію”.
Відповідно до пункту 72.1 статті 72 ПК України для інформаційно-аналітичного забезпечення діяльності контролюючого органу використовується інформація, що надійшла, зокрема, від банків, інших фінансових установ та органів державної влади, у випадках і порядку, передбачених законом.
Пунктом 73.1 статті 73 ПК України передбачено, що інформація, визначена статтею 72 цього Кодексу, безоплатно надається контролюючим органам періодично або на окремий письмовий запит контролюючого органу.
Отже, податкову інформацію, отриману від ДПС України та Національного банку України щодо операцій з використанням електронних платіжних засобів, контролюючий орган міг використати під час проведення документальної перевірки та під час формування висновків акта перевірки.
При цьому, апеляційний суд враховує, що предметом розгляду в цій справі не є встановлення факту здійснення позивачкою діяльності у сфері азартних ігор чи доведення її участі у певній схемі. Предметом доказування у справі є правомірність податкових повідомлень-рішень, прийнятих за наслідками встановлення контролюючим органом факту надходження на банківські рахунки позивача грошових коштів, які позивач не задекларувала та з яких не сплатила податок на доходи фізичних осіб і військовий збір.
Тому доводи позивачки про те, що лист Національного банку України містить загальний опис ризикових операцій у сфері азартних ігор, не спростовують встановленого у цій справі факту надходження на банківські рахунки позивачки коштів у сумі 5 590 295,00 грн, а також не доводять іншу правову природу таких надходжень.
Апеляційний суд з Акту позапланової невиїзної документальної перевірки від 26 липня 2024 року № 31513/13-01-24-08-03/3756405327, а також з покладеної в його основу інформації Національного банку України (лист від 20 березня 2024 року № 24-0006/21625/БТ), ретрансльованої листом ДПС України від 26 березня 2024 року № 8651/7/99-00-24-01-02-07, встановив, що, за результатами нагляду за надавачами платіжних послуг та аналізу операцій фізичних осіб з використанням реквізитів електронних платіжних засобів, кредитовий оборот за рахунками позивачки за 2023 рік склав 5 590 295,00 грн, тобто на банківські рахунки позивачки у 2023 році надійшли грошові кошти у сумі 5 590 295,00 грн.
Відповідно до пункту 44.1 статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних із визначенням об`єктів оподаткування або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів обліку, фінансової звітності та інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків та зборів.
Пунктом 44.3 статті 44 ПК України визначено обов`язок платників податків забезпечити зберігання документів та інформації, визначених пунктом 44.1 цієї статті.
Відповідно до пункту 85.2 статті 85 ПК України платник податків зобов`язаний надати посадовим особам контролюючого органу в повному обсязі всі документи, що належать або пов`язані з предметом перевірки.
Абзац перший пункту 121.1 статті 121 ПК УКраїни передбачає, що незабезпечення платником податків зберігання первинних документів, облікових та інших регістрів, бухгалтерської та статистичної звітності, інших документів з питань обчислення і сплати податків та зборів протягом установлених статтею 44 цього Кодексу строків їх зберігання та/або ненадання платником податків контролюючим органам оригіналів документів (крім документів, отриманих з Єдиного реєстру податкових накладних) чи їх копій при здійсненні податкового контролю у випадках, передбачених цим Кодексом, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 1020 гривень.
Апеляційний суд встановив, що відповідач направив позивачці повідомлення про необхідність надати документи до перевірки. Також після отримання акта перевірки позивачка мала можливість подати заперечення та додаткові документи. 
Однак, документів (доказі)в, які б підтверджували той факт, що кошти у сумі 5 590 295,00 грн не є доходом позивачки або не включаються до загального річного оподатковуваного доходу, позивачка не надала ні контролюючому органу, ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що саме по собі заперечення платником податків факту отримання доходу не є доказом відсутності такого доходу. 
Щодо доводів апелянта про те, що контролюючий орган безпідставно ототожнив кредитовий оборот із доходом, апеляційний суд зазначає наступне.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що ПК України не встановлює автоматичної презумпції, що кожен кредитовий оборот на рахунку фізичної особи є її оподатковуваним доходом. 
Водночас у цій справі контролюючий орган встановив не тільки факт наявності кредитового обороту, а й факт неподання декларації, ненадання позивачем первинних документів, відсутність пояснення правової природи коштів та відсутність доказів того, що ці надходження підпадають під винятки, передбачені статтею 165 ПК України, або мають інший неоподатковуваний характер.
За таких обставин саме на позивачку покладався обов`язок документально спростувати висновки контролюючого органу щодо отримання позивачкою у 2023 році інших доходів без їх належного обліку, декларування та оподаткування.
Доводи позивачки про неврахування дебетового обороту, на переконання апеляційного суду, також не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки сам факт подальшого списання коштів з рахунків або наявність дебетових операцій не доводить відсутності доходу, якщо платник не підтвердив документально, що кредитові надходження не збільшили його майновий стан, були поверненням власних коштів, позиковими коштами, технічними транзакціями чи коштами іншої особи. 
Відповідно до підпункту 162.1.1 пункту 162.1 статті 162 ПК України, платником податку на доходи фізичних осіб є фізична особа-резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи.
За приписами пункту 163.1 статті 163 ПК України, об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний або річний оподатковуваний дохід, доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування, виплати чи надання, а також іноземні доходи.
Пунктом 164.1 статті 164 ПК України визначено, що базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід.
Відповідно до підпункту 164.2.20 пункту 164.2 статті 164 ПК України, до загального місячного або річного оподатковуваного доходу платника податку включаються інші доходи, крім тих, що визначені статтею 165 цього Кодексу.
Згідно з пунктом 167.1 статті 167 ПК України, ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих, виплачених або наданих платнику податку, крім випадків, прямо передбачених цим Кодексом.
За правилами підпункту 168.2.1 пункту 168.2 статті 168 ПК України, платник податку, який отримує доходи від особи, яка не є податковим агентом, зобов`язаний включити суму таких доходів до загального річного оподатковуваного доходу та подати річну декларацію.
Відповідно до пункту 123.2 статті 123 ПК України, Діяння, передбачені пунктом 123.1 (крім діянь, передбачених пунктом 123.2-1) цієї статті, вчинені умисно, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 25 відсотків від суми визначеного податкового зобов`язання та/або іншого зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи, завищеної суми бюджетного відшкодування.
Пунктом 179.1 статті 179 ПК України передбачено, що платник податку зобов`язаний подавати річну декларацію про майновий стан і доходи у випадках, встановлених цим Кодексом.
Пунктом 49.1 статті 49 ПК України визначено, що податкова декларація подається за звітний період у встановлені цим Кодексом строки контролюючому органу, в якому перебуває на обліку платник податків.
Відповідно до підпункту 49.18.4 пункту 49.18 статті 49 ПК України, податкові декларації за базовий звітний період, що дорівнює календарному року, для платників податку на доходи фізичних осіб подаються до 1 травня року, що настає за звітним, крім випадків, передбачених розділом IV цього Кодексу.
Згідно з підпунктом 120.1 пункту 120 ПК України, неподання (крім випадків, якщо податкова декларація не подається відповідно до пункту 49.2 статті 49 цього Кодексу) або несвоєчасне подання платником податків або іншими особами, зобов`язаними нараховувати і сплачувати податки та збори, платежі, контроль за сплатою яких покладено на контролюючі органи, податкових декларацій (розрахунків), а також іншої звітності, обов`язок подання якої до контролюючих органів передбачено цим Кодексом, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 340 гривень, за кожне таке неподання або несвоєчасне подання.
Встановивши, що позивачка у 2023 році отримала грошові кошти у сумі 5 590 295,00 грн, які не задекларувала, і не надала доказів, що такі кошти не є об`єктом оподаткування, контролюючий орган обґрунтовано визначив податкове зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 1 006 253,10 грн, що становить 18 відсотків від бази оподаткування.
Також правомірним є застосування до позивачки штрафу у сумі 340,00 грн за неподання податкової декларації про майновий стан і доходи за 2023 рік, оскільки обов`язок подати таку декларацію у позивачки виник у зв`язку з отриманням доходів, які позивач не задекларувала та з яких не сплатила податок.
Щодо військового збору апеляційний суд зазначає таке.
За змістом підпунктів 1.1, 1.2 та 1.3 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України платниками військового збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу, а об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу.
Оскільки об`єктом оподаткування військовим збором є ті ж доходи, що визначені статтею 163 ПК України, а позивачка отримала у 2023 році дохід у сумі 5 590 295,00 грн і не надала доказів його неоподатковуваного характеру, контролюючий орган правомірно нарахував військовий збір у сумі 83 854,42 грн, що становить 1,5 відсотка від встановленої бази оподаткування.
Також обґрунтованим є застосування до позивача штрафної санкції у сумі 1020,00 грн за ненадання документів до перевірки, оскільки матеріали справи підтверджують факт направлення позивачу повідомлення про необхідність надати документи, а також факт їх ненадання у межах перевірки.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що позивачка отримала у 2023 році на свої банківські рахунки кошти у сумі 5 590 295,00 грн, не задекларувала вказані кошти та не надала документів, які б підтверджували іншу, неоподатковувану правову природу цих надходжень, а тому оскаржені податкові повідомлення-рішення відповідач прийняв правомірно.
Отже, апеляційний суд вважає, що податкові повідомлення-рішення від 20 серпня 2024 року № 35936/13-01-24-08, № 35930/13-01-24-08, № 35935/13-01-24-08 та № 35933/13-01-24-08 відповідач прийняв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені чинним законодавством, а тому підстав для скасування спірних податкових повідомлень-рішень немає.
Цей висновок є підставою для відмови в задоволенні позову. 
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов до переконання в тому, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги безпідставними та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції без змін.
Оскільки, апеляційний суд залишив рішення суду першої інстанції без змін, то розподіл судових витрат, відповідно до вимог частини 6 статті 139 КАС України, не проводиться.
Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 320, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 липня 2025 року у справі № 380/4242/25 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення.
Постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуюча суддя	 	Р. Б. Хобор 	
судді	 	Н. В. Бруновська	
 	  	 Р. М. Шавель