ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2026 року 
м. Київ
справа №320/15210/23
провадження № К/990/32396/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Смоковича М. І.,
суддів: Жука А. В., Загороднюка А. Г.
розглянув у попередньому судовому засіданні у суді касаційної інстанції адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у місті Києві про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди, провадження у якій відкрито
за касаційною скаргою представник ОСОБА_1 - адвоката Юзефовича Артема Олексійовича на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 липня 2024 року, прийнятої у складі колегії суддів: головуючого - Ганечко О. М., суддів: Кузьменка В. В., Оксененка О. М. 
І. Суть спору
1. У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної податкової служби у місті Києві (далі - ГУ ДПС у м. Києві), в якому просить:
1.1. визнати протиправним та скасувати наказ ГУ ДПС у м. Києві від 23 березня 2023 року № 327-о від 23 березня 2023 року "Про звільнення ОСОБА_1 ";
1.2. поновити ОСОБА_1 на посаді начальника управління фактичних перевірок ГУ ДПС у м. Києві з 24 березня 2023 року;
1.3. стягнути з ГУ ДПС у м. Києві на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу; 
1.4. стягнути з ГУ ДПС у м. Києві на користь ОСОБА_1 50000,00 грн моральної шкоди.
2. На обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що у березні 2023 року в.о. начальника ГУ ДПС у м. Києві призначено ОСОБА_2., яка у перші дні своєї роботи, як стверджує позивач, пред`явила вимогу, зокрема, до позивача як керівника управління фактичних перевірок ГУ ДПС у м. Києві щодо негайного складання і передачі особисто підписаних заяв про звільнення із займаної посади за угодою сторін без зазначення дати звільнення.
В подальшому, наказом ГУ ДПС у м. Києві від 23 березня 2023 року № 327-о від 23 березня 2023 року припинено державну службу та звільнено позивача із займаної посади на підставі пункту 3 частини першої статті 83, частини другої статті 86 Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 889-VIII) (за угодою сторін).
Позивач зазначає, що написання заяви про звільнення відбувалось під психологічним тиском, а заява про відкликання заяви про звільнення безпідставно не взята до уваги відповідачем. Звернула увагу, що їй відомо як мінімум ще про двох осіб, які також під тиском одночасно з нею в той же день написали заяви про своє звільнення, що підтверджує її позицію щодо систематичного тиску на підлеглих в.о. начальником ГУ ДПС України з метою їх звільнення без наявності їх вільного волевиявлення. 
Позивач стверджує, що її звільнення фактично зумовлене ініціативою роботодавця/суб`єкта призначення. При цьому відповідач позбавив її права на відкликання своєї заяви про звільнення, що є самостійною підставою скасування оскаржуваного наказу.
Разом з цим позивач зауважує, що результатом того, що на неї чинився психологічних тиск, стало погіршення її самопочуття та стаціонарне (амбулаторне) лікування в медичному закладі. 
На думку позивача, вказане свідчить про наявність фактичних обставин, які викликали у позивача сильні емоційно-психологічні переживання, а тому розмір відшкодування моральної шкоди оцінює у 50000,00 грн, як такий, що в повній мірі відповідає та є співмірним завданій протиправним звільненням шкоді.
Вважаючи вказані дії відповідача протиправними, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом.
ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи
3. Починаючи з 1996 року, ОСОБА_1 працювала в органах податкової служби на різних посадах державної служби, останню з яких обіймала посаду начальника управління фактичних перевірок ГУ ДПС у м. Києві.
4. 01 липня 2022 року ОСОБА_1 переведена з посади начальника управління контролю за розрахунковими операціями ГУ ДПС у м. Києві на посаду начальника управління фактичних перевірок Головного управління ДПС у м. Києві.
5. Наказом ДПС України від 14 березня 2023 року на ОСОБА_2 покладено виконання обов`язків начальника ГУ ДПС у м. Києві з 15 березня 2023 року.
6. Як пояснила позивач у судовому засіданні в суді першої інстанції, незважаючи на те, що вона тривалий час працює у органах державної податкової служби і не отримувала жодних претензій щодо повноти чи якості своєї роботи, ОСОБА_2 , ігноруючи відсутність у позивача бажання звільнитись та, користуючись тим, що ОСОБА_1 є її підлеглою, а тому перебуває у службовій залежності, ОСОБА_2 змусила позивача поставити дату звільнення за угодою сторін на складеній раніше заяві, пославшись на можливі вкрай негативні для неї наслідки, які можуть настати у випадку відмови. При цьому реальної згоди на її звільнення позивач не надавала, і як йдучи цього дня на роботу, так і заходячи у кабінет керівника ГУ ДПС у м. Києві, наміру звільнитись з роботи вона не мала. Позивач пояснила, що звільнення нібито за угодою сторін в дійсності відбулось без досягнення відповідної домовленості з керівником ГУ ДПС у м. Києві (і навіть без обговорення цього питання), виключно внаслідок здійснення протиправного тиску на ОСОБА_1 з боку в.о. начальника ГУ ДПС у м. Києві, від якої позивач була службово залежна. Розмова проходила 23 березня 2023 року, під час триваючої збройної агресії російської федерації, прямо у службовому кабінеті керівника ГУ ДПС у м. Києві за адресою: вул. Шолуденка 33/19, після оголошення по м. Києву повітряної тривоги і до її завершення, що також вплинуло на її емоційний стан.
7. 23 березня 2023 року ОСОБА_1 було власноруч складено і подано до ГУ ДПС у м. Києві заяву про відкликання заяви про звільнення за згодою сторін, в якій зазначила, що заява про звільнення написана нею несвідомо у зв`язку з поганим емоційним станом. 
8. На підтвердження вказаних обставин позивачем заявлено клопотання про допит свідків - колег ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які також, на її думку, написали заяви про звільнення під тиском та без дійсного волевиявлення.
9. Наказом ГУ ДПС у м. Києві від 23 березня 2023 року № 327-о "Про звільнення ОСОБА_1 " з 24 березня 2023 року припинено державну службу та звільнено ОСОБА_1 із займаної посади відповідно до пункту 3 частини першої статті 83, частини другої статті 86 Закону № 889-VIII.
10. Підставою видання вказаного наказу слугували заява ОСОБА_1 та лист-погодження ДПС України.
11. 10 квітня 2023 року на адресу ОСОБА_1 надійшов лист ГУ ДПС у м. Києві від 28 березня 2023 року № 6374/А/26-15-11-00-16, з якого вбачається, що подана ОСОБА_1 заява щодо відкликання заяви про звільнення залишена без розгляду з огляду на те, що приписами чинного законодавства не передбачено обов`язок прийняття відкликання працівником своєї заяви про звільнення у випадку досягнення домовленості про звільнення за угодою сторін.
ІІІ. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення
12. Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 18 січня 2024 року позовні вимоги задоволено частково.
12.1. Визнано протиправним та скасовано наказ ГУ ДПС у м. Києві від 23 березня 2023 року № 327-о "Про звільнення ОСОБА_1 ".
12.2. Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника управління фактичних перевірок ГУ ДПС у м. Києві з 24 березня 2023 року.
12.3. Стягнути з ГУ ДПС у м. Києві на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 24 березня 2023 року по 18 січня 2024 року у розмірі 241 679, 35 грн з відрахуванням обов`язкових податків та зборів.
12.4. В решті позову - відмовлено.
13. Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відсутність належного волевиявлення не дає підстав вважати наявність наміру працівника звільнитись саме за згодою сторін, а сама по собі проста згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення також не означає наявність угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), за угодою сторін. 
У судовому засіданні допитано:
свідка ОСОБА_4 , який повідомив, що працював на посаді заступника начальника управління - начальника відділу контролю за готівковими операціями управління фактичних перевірок ГУ ДПС у м. Києві. Разом з ОСОБА_1 23 березня 2023 року він був викликаний до кабінету ОСОБА_2 та на її вимогу написав заяву про звільнення за згодою сторін. Зазначив, що наказ про своє звільнення оскаржує в судовому порядку, оскільки заяву про звільнення також написав під психологічним тиском зі сторони керівництва. Крім того, свідок підтвердив те, що позивач не мала наміру звільнятися з посади, після виходу з кабінету мала пригнічений стан, хвилювалася;
свідка ОСОБА_5 , яка зазначила, що на момент звільнення вона працювала начальником управління контролю за розрахунковими операціями у ГУ ДПС у м. Києві. З призначенням на посаду нового керівника її теж було викликано до кабінету та повідомлено про необхідність написання нею заяви про звільнення із займаної посади за згодою сторін без проставлення дати, що також нею було зроблено. У подальшому її теж було викликано до кабінету керівника з вимогою проставити дату на складеній заздалегідь заяві без будь-яких пояснень та правових на те підстав. Повідомила, що ОСОБА_1 не мала волевиявлення на звільнення, як і вона сама. Однак під тиском написала заяву про звільнення, розуміючи, що далі в таких умовах працювати буде неможливо.
Таким чином, суд першої інстанції врахував покази свідків стосовно того, що новий керівник здійснював психологічний тиск на працівників податкового органу, наміру звільнятися вони не мали, перебували у стані сильного душевного хвилювання, а тому дійшов висновку, що позивач написала заяву про звільнення за угодою сторін під психологічним тиском, оскільки у цей же день ОСОБА_1 написала заяву про відкликання заяви про звільнення, яка мотивована тим, що наміру звільнятися вона не мала та звернулася до лікаря у зв`язку з погіршенням самопочуття. Проте вказана заява розглянута відповідачем лише 28 березня 2023 року та надана відповідь, що відкликання заяви про звільнення за згодою сторін не передбачено нормами чинного законодавства.
14. Шостий апеляційний адміністративний суд постановою від 17 липня 2024 року скасував рішення Київського окружного адміністративного суду від 18 січня 2024 року та прийняв нову постанову, якою в позові відмовив.
15. Таке своє рішення суд апеляційної інстанції мотивував тим, що 23 березня 2023 року позивачем подано власноручно написану заяву про звільнення із займаної посади з 24 березня 2023 року за угодою сторін, за результатами розгляду якої наказом ГУ ДПС у м. Києві від 23 березня 2023 року № 327-о припинено державну службу та звільнено ОСОБА_1 ". із займаної посади з 24 березня 2023 року відповідно до пункту 3 частини першої статті 83, частини другої статті 86 Закону № 889-VIII. Підставами видачі спірного наказу слугували заява ОСОБА_1 та лист-погодження ДПС України.
Суд апеляційної інстанції звернув увагу на те, що приписами Закону № 889-VIII та КЗпП України для суб`єкта призначення не передбачено саме обов`язку прийняття відкликання державним службовцем своєї заяви про звільнення у випадку досягнення домовленості про звільнення за угодою сторін. Якщо суб`єкт призначення і державний службовець домовилися про певну дату припинення державної служби, державний службовець не має права відкликати свою заяву про звільнення. Водночас анулювати таку домовленість можливо лише за взаємною згодою про це суб`єкта призначення і державного службовця. 
Отже, угода сторін є самостійною підставою для припинення державної служби, яка обумовлена спільним волевиявленням, як державного службовця, так і суб`єкта призначення, а тому анулювання такої домовленості може мати місце виключно при взаємній згоді на це суб`єкта призначення і державного службовця.
Таким чином, апеляційний суд вказав на помилковість висновків суду першої інстанції про протиправність спірного наказу про звільнення позивача.
IV. Касаційне оскарження 
16. Представник позивача - адвокат Юзефович А. О. подав касаційну скаргу на вказане судове рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), в якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати його рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
17. Так, автор скарги вказує на застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні положень статті 36 КЗпП України та статті 86 Закону № 889-VIII без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування, викладених у постановах Верховного Суду від 23 березня 2023 року у справі № 420/1650/21, від 08 листопада 2022 року у справі № 620/11180/21, від 09 травня 2024 року у справі № 380/7066/23.
Крім того, скаржник зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування пункту 3 частини першої статті 83 Закону № 889-VIII та пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України у контексті можливості вважати наявною згоду суб`єкта призначення на звільнення державного службовця із займаної посади за угодою сторін за відсутності на це погодження вищестоящого органу, у випадку необхідності попереднього отримання такого відповідного погодження.
18. За наслідками автоматичного розподілу касаційну скаргу було передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Мартинюк Н. М., судді: Жук А. В., Єресько Л. О.
Верховний Суд ухвалою від 01 жовтня 2024 року відкрив касаційне провадження за скаргою представник ОСОБА_1 - адвоката Юзефовича Артема Олексійовича на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 липня 2024 року у цій справі з підстав, передбачених пунктами 1, 3 частини першої статті 328 КАС України.
У зв`язку з перебуванням головуючого судді Мартинюк Н. М. у відпустці призначено повторний автоматичний розподіл цієї справи, за результатами якого ця справа передана на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Смокович М. І., судді: Жук А. В., Загороднюк А. Г.
19. Представник ГУ ДПС у м. Києві подав відзив на касаційну скаргу, в якому, наполягаючи на безпідставності останньої, просить залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
V. Релевантні джерела права й акти їхнього застосування
20. Приписами частини першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
21. Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
22. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
23. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України однією з підстав припинення трудового договору є угода сторін.
24. Так, частиною першою статті 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.
25. Згідно з частиною третьою статті 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.
26. Правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначені Законом № 889-VIII.
27. В силу частин першої-третьої статті 5 Закону № 889-VIII правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.
Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.
Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
28. Пункт 3 частини першої статті 83 Закону № 889-VIII серед підстав для припинення державної служби виокремлює припинення державної служби за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону).
29. Так, приписами статті 86 Закону № 889-VIII обумовлено, що державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення.
Державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов`язків державним органом.
Суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю.
30. Загальні підстави припинення трудового договору визначені положенням статті 36 КЗпП України, пунктом 1 частини першої якої підставою припинення трудового договору є, зокрема, угода сторін.
31. Статтею 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
32. У пункті 8 постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз`яснено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за пунктом 1 статті 36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (стаття 38 КЗпП України).
VI. Позиція Верховного Суду
33. Отже, чинне законодавство не встановлює порядку та строку припинення трудового договору за угодою сторін, у зв`язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку.
34. У справі, що розглядається, позивача звільнено з посади начальника управління фактичних перевірок ГУ ДПС у м. Києві, з 24 березня 2023 року відповідно до пункту 3 частини першої статті 83, частини другої статті 86 Закону № 889-VIII, за угодою сторін.
35. З наведених правових норм висновується, що основними умовами угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення угоди сторін та строк, з якого договір припиняється.
36. Також аналіз статті 86 Закону № 889-VIII дає підстави для висновку, що передбачене її частиною другою правило, що за змістом відповідає сенсу словосполучення "за угодою сторін", означає домовленість між суб`єктом призначення та державним службовцем щодо звільнення останнього із займаної посади в інший, ніж передбачений частиною першою цієї статті, строк, і саме з цих підстав.
37. Отже, підстава звільнення та дата звільнення є обов`язковими умовами домовленості щодо звільнення державного службовця за частиною другою статті 86 Закону № 889-VIII.
38. Судами попередніх інстанцій встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивачем 23 березня 2023 року подано власноручно написану заяву про звільнення із займаної посади з 24 березня 2023 року за угодою сторін.
39. Наведене свідчить, що позивач чітко визначено у власноручно написаній заяві дату свого звільнення за угодою сторін.
40. Зі змісту оскаржуваного наказу висновується, що підставами його видання слугували вказана заява позивача та лист-погодження ДПС України.
Водночас позивачем було подано заяву про відкликання заяви від 23 березня 2023 року на звільнення за угодою сторін. 
Своєю чергою 10 квітня 2023 року на адресу ОСОБА_1 надійшов лист ГУ ДПС у м. Києві № 6374/А/26-15-11-00-16 від 28 березня 2023 року, в якому зазначено, що подана ОСОБА_1 заява щодо відкликання заяви про звільнення була залишена без розгляду з огляду на те, що приписами чинного законодавства не передбачено обов`язок прийняття відкликання працівником своєї заяви про звільнення у випадку досягнення домовленості про звільнення за угодою сторін.
41. Так, припинення трудового договору за угодою сторін застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу.
За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір.
Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу.
День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою. Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України можуть бути викладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП України і раніше домовлена дата звільнення.
42. Отже, основними умовами угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення трудового договору та строк, з якого договір припиняється.
43. Визначення дати звільнення за згодою сторін є обов`язковою умовою такого звільнення, оскільки сприяє свідомому волевиявленню працівника щодо звільнення з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України, а також частиною другою статті 86 Закону № 889-VIII.
44. За загальними правилом формальне оформлення припинення трудового договору за угодою сторін здійснюється з боку працівника шляхом написання заяви про звільнення із вказанням підстави та строку звільнення, а згода роботодавця на запропоновані працівником умови підтверджується відповідним наказом про звільнення, що повинен відповідати умовам запропонованим працівником.
У разі дотримання наведених умов може мати місце досягнення між сторонами (працівник та роботодавець) згоди щодо підстав та порядку припинення трудового договору (угода сторін в розумінні положень КЗпП України). При цьому саме строк звільнення запропонований працівником та погоджений роботодавцем у наказі про звільнення є ключовою ознакою припинення трудового договору за угодою сторін, яка відрізняє вказану підставу звільнення від інших, в тому числі від загальної звільнення за ініціативою працівника із обов`язковим попередженням роботодавця за 14 днів (стаття 38 КЗпП України, частина перша статті 86 Закону №889-VIII).
Відсутність належного волевиявлення свідчить про відсутність підстав для висновку про наявність наміру працівника звільнитись саме за угодою сторін, а сама по собі згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення також не означає наявність угоди про припинення трудового договору за угодою сторін.
Виходячи зі змісту поняття «угода сторін» в контексті припинення трудового договору, така угода тлумачиться як вільне волевиявлення обох сторін, за наявністю якого роботодавцем та найманим працівником досягається спільна згода на припинення трудових відносин у визначений строк.
45. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 09 травня 2024 року у справі № 380/7066/23, на яку вказує автор касаційної скарги.
46. Водночас за обставинами справи № 380/7066/23, підставою прийняття оскаржуваного наказу слугувала заява позивача, зміст якої свідчить, що вона містить прохання позивача звільнити його із займаної посади за згодою сторін. Однак у ній не вказано ані дати її написання/подання, ані вказівки на бажану дату звільнення. Ключовим у розглядуваному випадку слугувало те, що між позивачем і відповідачем взагалі не було домовленості про припинення трудового договору як такої (ні усної, ні письмової).
47. У справі ж, що розглядається, у власноручно написаній заяві, яка датована 23 березня 2023 року, ОСОБА_1 вказала бажану дату звільнення її із займаної посади, а саме 24 березня 2023 року.
48. Згідно з усталеною судовою практикою, розглядаючи позовні вимоги щодо скасування наказу про припинення трудового договору (контракту) за угодою сторін, суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору (контракту) за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видання наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору.
Якщо роботодавець і працівник домовилися про певну дату припинення трудового договору (контракту), останній не має права в односторонньому порядку відкликати свою заяву про звільнення. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою на це роботодавця (власника або уповноваженого ним органу) і працівника.
49. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року у справі № 540/1615/19.
50. Варто зазначити, що приписами чинного законодавства для роботодавця (власника або уповноваженого ним органу) не передбачено обов`язку приймати відкликання працівником своєї заяви про звільнення у разі досягнення домовленості про звільнення за угодою сторін.
51. Отже, при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом (роботодавцем) про припинення трудового договору (контракту) за угодою сторін, такий договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості можливе лише в разі взаємної згоди на це власника або уповноваженого ним органу (роботодавця) і працівника.
52. Про необхідність взаємної згоди власника або уповноваженого ним органу і працівника щодо анулювання домовленості про припинення трудового договору зазначено у постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року в справі № 404/3049/15-ц (6-1269цс16). 
53. Відповідних висновків дійшов Верховний Суд, зокрема, у постановах від 27 березня 2019 року у справі № 524/3490/17-ц, від 22 квітня 2019 року у справі № 759/11508/16-ц, від 19 липня 2019 року у справі № 452/1839/16-а, від 27 травня 2020 року у справі № 404/6236/19, від 15 липня 2020 року у справі № 733/498/17, від 31 серпня 2020 року у справі № 359/5905/18, від 07 жовтня 2020 року у справі № 234/3268/19, від 29 жовтня 2020 року у справі № 826/3388/18, від 21 квітня 2021 року у справі № 758/11224/18, від 28 квітня 2021 року у справі № 647/3372/19, від 21 жовтня 2021 року у справі № 540/1615/19, від 16 березня 2023 року у справі № 820/3360/17, від 25 жовтня 2023 року у справі № 460/2829/22, від 14 лютого 2024 року у справі № 460/3284/22, від 12 грудня 2025 року у справі № 400/4449/24.
54. Варто зазначити, що застосування правових позицій Верховного Суду має здійснюватися на підставі ретельної оцінки обставин справи. Висновки ж Верховного Суду, викладені у постановах від 23 березня 2023 року у справі № 420/1650/21, від 08 листопада 2022 року у справі № 620/11180/21, від 09 травня 2024 року, на які посилається автор касаційної скарги, не є релевантними для обставин справи, що розглядається, а тому не підлягають застосуванню.
55. З огляду на викладене, висновки суду апеляційної інстанції є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення відсутні.
56. Доводи ж касаційної скарги не спростовують висновки судів попередніх інстанцій і зводяться до переоцінки встановлених судами обставин справи.
57. Зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
VII. Судові витрати
58. З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд

п о с т а н о в и в :

1. Касаційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвоката Юзефовича Артема Олексійовича залишити без задоволення.
2. Постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 липня 2024 року у справі № 320/15210/23 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає. 

Головуючий М. І. Смокович 
Судді А. В. Жук
А. Г. Загороднюк