П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/9141/26	

Перша інстанція: суддя Вовченко О.А.
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого судді - Вербицької Н.В.,
суддів – Джабурії О.В.,
- Кравченка К.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2026 року у справі за адміністративним позовом військової частини НОМЕР_1 до Білгород-Дністровського відділу державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови,

В С Т А Н О В И Л А :

24 січня 2025 року військова частина НОМЕР_1 звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просила визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Білгород-Дністровського відділу державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Тирнового Максима Вікторовича від 18 березня 2026 року ВП № 80527511 про стягнення виконавчого збору у розмірі 34 588 грн.
В обґрунтування позовних вимог ВЧ НОМЕР_1 зазначила, що 18 березня 2026 року постановою старшого державного виконавця Білгород-Дністровського відділу державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Тирновим Максимом Вікторовичем відкрите виконавче провадження ВП № 80527511 з виконання виконавчого листа № 420/26143/24, виданого 05.03.2026 Одеським окружним адміністративним судом про зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрат частини доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по день її фактичної виплати, відповідно до Закону України від 19.10.2000 року №2050-111 «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159. Постановою відповідача від 18 березня 2026 року ВП № 80527511 за примусове виконання рішення немайнового характеру постановлено стягнути з боржника в/ч НОМЕР_1 виконавчий збір у розмірі 34 588,00 гривень на підставі статті 27 Закону України «Про виконавче провадження». В/ч НОМЕР_1 вважає, що державним виконавцем неправильно визначено розмір виконавчого збору, оскільки спірні відносини, які розглядались у справі № 420/26143/24 мають всі ознаки майнового спору, а саме, на виконання вказаного рішення на користь ОСОБА_1 військовою частиною нараховано 155 430,36 грн. Отже, на переконання позивача, зазначений спір є майновим, а виконавчий збір повинен становити 10 відсотків від нарахованої суми у відповідності до частини 2 статті 27 Закону № 1404-VIII.
Відповідач заперечував проти задоволення позову, зазначаючи, що виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, що в свою чергу підтверджується самим виконавчим документом поданим на виконання до Відділу, здійснюється в порядку, визначеному статтею 63 Закону, яка в свою чергу регламентує виконання рішень немайнового характеру. Відповідно до вимог частини 3 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VІІІ встановлено, що за примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи. При цьому, ані мотивувальна частина, ані резолютивна частина рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05.03.2026 у справі № 420/26143/24, не містять чітких сум виплати грошового забезпечення, які належні до виплати за спірний в цій справі період. Отже, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05.03.2026 по справі № 420/26143/24 має усі ознаки рішення немайнового характеру.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2026 року військовій частині НОМЕР_1 відмовлено в задоволенні позовних вимог.
Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. Зокрема, апелянт зазначив, що в даному випадку розмір виконавчого збору має обраховуватися державним виконавцем з урахуванням сум, нарахованих та виплачених стягувачу, у розмірі 10 відсотків суми що підлягає стягненню, у відповідності до частини 2 статті 27 Закону № 1404-VIII, про що відповідач міг зазначити при відкритті провадження. Той факт що саме в/ч НОМЕР_1 зобов`язані нарахувати суму за рішенням суду, не позбавляє відповідача можливості стягнути 10 відсотків суми, як того вимагає законодавство, але відповідач визначає максимальний виконавчий збір – 34 588,00 грн.
Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін, у зв`язку із необґрунтованістю доводів апелянта.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів зазначає наступне.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 13.10.2025 у справі № 420/26143/24, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11 лютого 2026 року, серед іншого, зобов`язано НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрат частини доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по день її фактичної виплати, відповідно до Закону України від 19.10.2000 року №2050-111 «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159.
05 березня 2026 року Одеським окружним адміністративним судом у справі №420/26143/25 видано виконавчий лист.
18 березня 2026 року державним виконавцем Білгород-Дністровського відділу державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження № 80527511 з примусового виконання виконавчого листа № 420/26143/24.
Відповідно до п.3 даної постанови виконавцем постановлено стягнути з боржника виконавчий збір/основну винагороду приватного виконавця у розмірі 34 588 грн.
Позивач, не погоджуючись з постановою від 18 березня 2026 року ВП № 80527511, в частині суми стягнення виконавчого збору 34 588 грн, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки у виконавчому документі не була визначена сума перерахованого грошового забезпечення, а відповідно до імперативних приписів ст.27 Закону України "Про виконавче провадження" постанова про стягнення виконавчого збору виноситься державним виконавцем одночасно із постановою про відкриття виконавчого провадження, суд приходить до висновку, що рішення, яке підлягало виконанню, мало ознаки немайнового характеру.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Згідно статті 1 Закону "Про виконавче провадження" №1404-VIII від 02.06.2016, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
У пункті 1 частини 1 статті 3 Закону №1404-VIII встановлено, що примусовому виконанню підлягають рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
За змістом п.1 ч.1 ст.26 Закону №1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Відповідно до частини 5 статті 26 Закону №1404-VIII виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Згідно приписів ч. 1 ст. 27 Закону №1404-VIII, виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Відповідно ч.ч. 2, 3 ст. 27 Закону №1404-VIII виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.
Таким чином, умовою для стягнення виконавчого збору (за виключенням визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується) є початок примусового виконання, відкриття якого здійснюється з огляду на відповідний виконавчий документ. При цьому, виконавець одночасно із відкриттям виконавчого провадження повинен вирішити питання про стягнення виконавчого збору. Стягнення з боржника виконавчого збору є обов`язком виконавця, спрямованим на перерахування коштів до Державного бюджету України.
Апелянт наполягає, що відповідачем не вірно обрахована сума виконавчого збору - за ч.3 ст.27 Закону № 1404-VIII (щодо рішення немайнового характеру), оскільки вирішений судом у справі №420/26143/24 спір, носить майновий характер, а тому в межах спірних правовідносин розмір виконавчого збору мав обраховуватися державним виконавцем з урахуванням нарахованої та виплаченої стягувачу суми грошового забезпечення.
З матеріалів справи вбачається, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 13.10.2025 у справі № 420/26143/24 зобов`язано НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрат частини доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по день її фактичної виплати, відповідно до Закону України від 19.10.2000 року №2050-111 «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159.
Отже, судовим рішенням, яке підлягало примусовому виконанню, зобов`язано боржника здійснити нарахування та виплату компенсацію втрат частини доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення, яка підлягає виплаті.
Пунктом 1 частини другої статті 18 Закону №1404-VIII визначено, що виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Тобто, чинним законодавством регламентовано, що виконавець, здійснюючи примусове виконання рішень, повинен керуватись виключно порядком, встановленим Законом №1404-VIII.
Спірним питанням у цій справі є визначення розміру виконавчого збору.
Законом №1404-VIII встановлено два види обрахунку розміру виконавчого збору: за виконання рішення майнового та немайнового характеру.
Виходячи зі змісту частини другої статті 27 Закону №1404-VIII, у виконавчому провадженні рішення набуває майнового характеру у разі визначення у ньому конкретної суми, яка підлягає стягненню, лише в цьому випадку виконавець може визначити розмір виконавчого збору - 10 відсотків від цієї суми.
З аналізу частини першої статті 63 Закону №1404-VIII вбачається, що рішення немайнового характеру - це рішення, за яким боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення.
У справі, що розглядається, державний виконавець, приймаючи спірну постанову про стягнення виконавчого збору, визначив зобов`язання боржника здійснити нарахування та виплату компенсації, як зобов`язання немайнового характеру.
Колегія суддів вважає такий висновок правомірним, оскільки судовим рішенням не зобов`язано стягнути з боржника відповідні суми (дії, що можливо виконати без участі боржника, списавши відповідні суми з рахунку), а зобов`язано здійснити такі дії, які може вчинити виключно боржник (в даному випадку роботодавець стягувача) - здійснити працівнику нарахування та виплату компенсації за відповідний період. Окрім того, варто наголосити, що судом не визначено конкретної суми, яка підлягає виплаті, з якої можливо було б визначити 10 відсотків виконавчого збору.
Є безпідставними доводи апелянта про те, що майновий позов (позовна вимога майнового характеру) - це вимога про захист права або інтересу, об`єктом якої виступає благо, що підлягає грошовій оцінці.
Викладення резолютивної частини рішення суду в наведеній вище редакції унеможливлює застосування до спірних правовідносин приписів частини 2 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» за якою виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
Аналогічний підхід під час вирішення подібних правовідносин застосовано Верховним Судом у постанові 02.02.2026 у справі №420/11248/24.
При цьому, є безпідставними доводи апелянта про те, що майновий позов (позовна вимога майнового характеру) - це вимога про захист права або інтересу, об`єктом якої виступає благо, що підлягає грошовій оцінці, оскільки у даному випадку військова частина НОМЕР_1 невірно ототожнює поняття «рішення майнового характеру» та «позов/позовна вимога майнового характеру».
Колегія суддів відхиляє посилання апелянта на правові висновки, які викладено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 26.02.2019 у справі №907/9/17 (провадження №12-76гс18), від 25.08.2020 у справі №910/13737/19 (провадження №12-36гс200), оскільки вони сформовані судом касаційної інстанції в контексті визначення майнової та немайнової позовної вимоги для розрахунку судового збору при зверненні до суду. У свою чергу, спірні правовідносини виникли під час примусового виконання судового рішення та унормовані спеціальними правовими нормами - Законом України «Про виконавче провадження», яким і передбачені вимоги для майнового та немайнового рішення, для обрахунку саме виконавчого збору.
Тобто, правові висновки, сформовані Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 26.02.2019 у справі №907/9/17 (провадження №12-76гс18), від 25.08.2020 у справі №910/13737/19 (провадження №12-36гс200), на які посилається апелянт, не застосовуються до спірних правовідносин, оскільки є нерелевантними.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що у спірних правовідносинах державним виконавцем дотримано вимоги Закону №1404-VIII, тому постанова про стягнення виконавчого збору у розмірі 34 588 грн. не підлягає скасуванню.
Оцінюючи викладене в сукупності, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно та у достатньому обсязі встановив обставини справи, і ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до ст.316 КАС України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст.287, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, судова колегія

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2026 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий: Н.В.Вербицька
Суддя: О.В.Джабурія
Суддя: К.В.Кравченко