Справа № 420/5532/25 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 липня 2026 року м. Одеса
Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Василяки Д.К., розглянувши в письмовому провадженні у порядку спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), яка діє в інтересах ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до Військової частини НОМЕР_4 Міністерства оборони України ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) про стягнення суми грошових коштів,-
ВСТАНОВИВ:
До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов Волинської Тетяни Володимирівни, яка діє в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Військової частини НОМЕР_4 Міністерства оборони України, в якому позивач просить:
стягнути з Військової частини НОМЕР_4 ( АДРЕСА_2 ) порівну на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) як законного представника ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , та на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , суму грошових коштів у розмірі 57 038.67 гривень яка складається з : трьох відсотків річних у розмірі 12 769.59 грн. та інфляційні втрати у розмірі 44 269.08 грн. за порушення грошовго зобов`язання (виплати неотриманого грошового забезпечення ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 ).
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що військова частини НОМЕР_4 у зв`язку з порушенням строків виплати неотриманого грошового забезпечення зобов`язана сплатити на користь позивачів заборгованість у розмірі 57 038.67 грн., як складається з 3 % річних та інфляційних втрат.
За цією позовною заявою відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами у відповідності до ст. 262 КАС України.
Заперечуючи проти позову, відповідач зазначив, що рішення суду виконується шляхом поетапної виплати коштів у межах бюджетних асигнувань, а затримка їх виплати зумовлена виключно відсутністю належного фінансування. Крім того, відповідач вказував, що підстав для застосування статті 625 ЦК України немає, оскільки обов`язок щодо виплати спірних коштів позивачам виник лише після набрання законної сили рішенням суду у справі № 420/4582/23.
Від представника позивача надійшла відповідь на відзив в якій вважає що відповідач не спростував заявлені позовні вимоги. 
Дослідивши матеріали справи, а також обставини, якими обґрунтовуються вимоги та докази, якими вони підтверджуються, суд встановив наступне: рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 15.08.2023 року у справі № 420/4582/23 позовну заяву ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 ), яка діє в інтересах ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 ) та ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 ) до Військової частини НОМЕР_4 Міністерства оборони України (код ЄДРПОУ НОМЕР_5 , місце знаходження: АДРЕСА_4 ) за участю третьої особи, що не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_7 (місце проживання: АДРЕСА_5 ) про визнання незаконним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,- задоволено частково. Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_4 Міністерства оборони України (код ЄДРПОУ НОМЕР_5 , місце знаходження: АДРЕСА_4 ) щодо відмови у задоволенні заяви від 01 листопада 2022 року Волинської Тетяни Володимирівни поданої в інтересах ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 ) та ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 ) про виплату грошового забезпечення військовослужбовця ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . Зобов`язано Військову частину НОМЕР_4 Міністерства оборони України (код ЄДРПОУ НОМЕР_5 , місце знаходження: АДРЕСА_4 ) на підставі заяви від 01 листопада 2022 року Волинської Тетяни Володимирівни поданої в інтересах ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 ) та ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 ) про виплату грошового забезпечення військовослужбовця ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 виплатити ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 ) та ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 ) неотримане грошове забезпечення військовослужбовця ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 в належних рівних частках (тобто по 1/3 частки неотриманого грошового забезпечення). В іншій частині позовних вимог, - відмовлено. 
Рішення суду залишено без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29.04.2024 року. 
В рамках примусового виконання рішення суду боржником надано довідку від 30.12.2023 року, з якої вбачається що розмір неотриманого грошового забезпечення військовослужбовця ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 до виплати складає 254138,60 грн. 
Дві третини цієї суми складає 169 425, 73 грн., які підлягають виплаті синам померлого військовослужбовця. 
Позивач вважає що обов`язок щодо виплати неотриманого грошового забезпечення померлого військовослужбовця ОСОБА_4 у відповідача виник в день його смерті – ІНФОРМАЦІЯ_3 та у зв`язку з порушенням строків виплати неотриманого грошового забезпечення відповідач повинен сплатити на користь позивачів заборгованість у розмірі 57038,67 грн., як складається з 3 % річних та інфляційних втрат.
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05.06.2012 № 4901-VI (далі - Закон № 4901-VI) держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є, зокрема, державний орган; державні підприємство, установа, організація.
За приписами ч. 1, 2 ст. 3 Закону № 4901-VI виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України "Про виконавче провадження", із заявою про виконання рішення суду.
Разом із заявою стягувач подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.
За змістом ч. 4 ст. Закону № 4901-VI перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.
Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.
Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Приписами ч. 1 ст. 550 ЦК визначено, що право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.
Відповідно до ст. 551. ЦК України, предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.
Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом.
Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом.
Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
В силу вимог ст. 231 ГК України, законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.
У разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:
за порушення умов зобов`язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);
за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.
Законом може бути визначений розмір штрафних санкцій також за інші порушення окремих видів господарських зобов`язань, зазначених у частині другій цієї статті.
У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).
У разі недосягнення згоди між сторонами щодо встановлення та розміру штрафних санкцій за порушення зобов`язання спір може бути вирішений в судовому порядку за заявою заінтересованої сторони відповідно до вимог цього Кодексу.
Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.
Згідно із вимогами ст. 343 ГК України, платники і одержувачі коштів здійснюють контроль за своєчасним проведенням розрахунків та розглядають претензії, що виникли, без участі установ банку.
Платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
У разі затримки зарахування грошових надходжень на рахунок клієнта банки сплачують на користь одержувачів грошових коштів пеню у розмірі, що передбачається угодою про проведення касово-розрахункових операцій, а за відсутності угоди про розмір пені - в розмірі, встановленому законом.
Платник зобов`язаний самостійно нараховувати пеню на прострочену суму платежу і давати банку доручення про її перерахування з наявних на рахунку платника коштів.
Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.10.2023 у справі № 686/7081/21 дійшла таких висновків:
« 37. За змістом статей 524, 533 - 535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Судове рішення про стягнення таких коштів є рішенням про примусове виконання обов`язку в натурі, тобто підтверджує грошове зобов`язання, зокрема те, що виникло у боржника у зв`язку із завданням ним шкоди потерпілому (кредитору).
38. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч.2 ст. 625 ЦК України).
39. У разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду (ч. 1 ст. 5 Закону № 4901-VI).
43. Велика Палата Верховного Суду вже зауважувала, що стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Тому приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (зокрема деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір, делікт тощо). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачають договір або спеціальний закон, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
64. Велика Палата Верховного Суду наголошує на тому, що у разі порушення державою-боржником строку виконання судового рішення про стягнення на користь стягувача-кредитора коштів із Державного бюджету України (прострочення виконання підтвердженого судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди) стаття 625 ЦК України та частина перша статті 5 Закону № 4901-VI встановлюють ефективний компенсаторний механізм захисту від такого порушення, дозволяючи кредитору стягнути з держави 3 % річних від вчасно несплаченої за чинним рішенням суду суми й інфляційні втрати за період прострочення виконання цього рішення.»
Крім того, Верховний Суд у постанові від 15.11.2023 у справі №160/1004/22 дійшов висновків, що у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення.
Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Відтак, грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних правовідносин, але й з інших підстав.
З аналізу вищевикладеного слідує, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання та є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09.11.2023 у справі №420/2411/19 сформувала правовий висновок, відповідно до якого, у разі неналежного виконання (прострочення) державою підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням її грошового зобов`язання перед кредитором до правовідносин щодо прострочення виконання грошового зобов`язання слід застосовувати приписи ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Судове рішення про стягнення коштів є рішенням про примусове виконання обов`язку в натурі, тобто підтверджує грошове зобов`язання, зокрема те, що виникло у боржника у зв`язку із завданням ним шкоди потерпілому (кредитору) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.10.2023 у справі № 686/7081/21 (провадження № 14-91цс22)).
Закон № 4901-VI не обмежує поширення дії ст. 625 ЦК України на правовідносини щодо прострочення виконання боржником (зокрема, державою) його грошового зобов`язання, підтвердженого (визначеного, конкретизованого) у грошовому еквіваленті судовим рішенням, зокрема не обмежує можливість стягнення інфляційних втрат, які є об`єктивним явищем і не залежать від волі кредитора чи боржника.
Суд не погоджується з доводами позивача про те, що право на отримання неотриманого грошового забезпечення виникло автоматично з моменту смерті військовослужбовця, а відтак саме з цього часу відповідач перебував у простроченні виконання грошового зобов`язання.
Дійсно, положення розділу XXX Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260, визначають коло осіб, які можуть претендувати на отримання належного, але не отриманого військовослужбовцем грошового забезпечення. Проте зазначені норми регулюють матеріальне право на отримання відповідних виплат, однак самі по собі не свідчать про виникнення безспірного грошового зобов`язання відповідача перед конкретними особами.
Як встановлено судом, між сторонами існував спір саме щодо наявності у позивачів права на отримання спірних коштів, який став предметом судового розгляду у справі №420/4582/23. За результатами розгляду цієї справи суд визнав протиправною відмову відповідача та зобов`язав його здійснити відповідну виплату. Отже, до набрання законної сили зазначеним рішенням суду право позивачів на отримання спірних коштів залишалося невизнаним відповідачем та було предметом судового спору.
При цьому рішенням суду у справі №420/4582/23 відповідача не було зобов`язано сплатити конкретну грошову суму. Суд лише поклав на відповідача обов`язок здійснити виплату неотриманого грошового забезпечення у належних частках, тоді як розмір таких виплат у резолютивній частині рішення визначений не був. Конкретна сума, що підлягала виплаті позивачам, була визначена відповідачем лише під час виконання судового рішення на підставі відповідної довідки.
Велика Палата Верховного Суду у постановах від 03.10.2023 у справі №686/7081/21 та від 09.11.2023 у справі №420/2411/19 сформувала правовий висновок, відповідно до якого застосування частини другої статті 625 ЦК України можливе лише у разі прострочення виконання підтвердженого та конкретизованого судовим рішенням грошового зобов`язання. Судове рішення має не лише підтверджувати існування обов`язку боржника, а й визначати конкретний розмір грошових коштів, що підлягають стягненню.
Оскільки рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15.08.2023 у справі №420/4582/23 не містить визначеної до стягнення конкретної суми грошових коштів, а є рішенням про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, підстави для застосування частини другої статті 625 ЦК України у спірних правовідносинах відсутні.
Посилання позивача на те, що предметом спору у справі №420/4582/23 було не стягнення одноразової грошової допомоги, а виплата неотриманого грошового забезпечення, не спростовує наведених висновків суду. Вирішальним для застосування статті 625 ЦК України є не правова природа належної до виплати суми, а наявність прострочення виконання конкретизованого грошового зобов`язання, визначеного судовим рішенням. У даному випадку такої умови не дотримано.
Таким чином, доводи позивача про виникнення прострочення виконання грошового зобов`язання з моменту смерті військовослужбовця та про наявність підстав для стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних відповідно до частини другої статті 625 ЦК України є необґрунтованими.
Згідно ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
За правилами ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Статтею 242 КАС України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
З огляду на викладене, оцінивши докази у їх сукупності та врахувавши норми матеріального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.
Відповідно до статті 139 КАС України, враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, а інших судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, матеріали справи не містять, підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст.ст. 7, 9, 241-246, 250, 255, 262, 295 КАС України, суд, -
ВИРІШИВ:
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), яка діє в інтересах ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до Військової частини НОМЕР_4 Міністерства оборони України ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) про стягнення суми грошових коштів - відмовити. 
Беручи до уваги інтенсивність роботи та об`єктивні умови її здійснення, зокрема перебої електропостачання тривалість повітряних тривог та підвищеного навантаження, текст рішення складено та підписано суддею 02.07.2026 року.
Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.
Рішення суду може бути оскаржено в порядку та строки, встановлені ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Д.К. Василяка

.