ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 953/1089/25 Головуючий суддя І інстанції Власова Ю. Ю.
Провадження № 22-ц/818/222/26 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 червня 2026 року         м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого Яцини В.Б.
суддів колегії Мальованого Ю.М., Маміної О.В.,
за участю секретаря судового засідання Шевцової К.Є.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 09 травня 2025 року, у цивільній справі № 953/1089/25, за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Харківській області про визнання бездіяльність протиправною, витребування майна із чужого незаконного володіння, відшкодування моральної шкоди,
в с т а н о в и в:
У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Національної поліції у Харківській області з позовом, в якому просив суд:
-визнати бездіяльність уповноважених осіб ГУНП в Харківській області, що полягає у не поверненні майна, що тимчасово вилучено 02.02.2022 протиправною; 
-витребувати з ГУНП в Харківській області майно, що тимчасово вилучено 02.02.2022, а саме: жорсткий диск «WD» s/n WX 80A5953640; жорсткий диск «WD» s/n НОМЕР_1 ; жорсткий диск «Seagete» s/n 5VPCS79K; жорсткий диск «Maxfor» s/n 9VP2Q60Y; ноутбук «Acer» model A53810TZ-414G321; ноутбук «ASUS» model R701J; мобільний телефон ТМ «Prestigio» imei1: НОМЕР_2 ; imei2: НОМЕР_3 ; мобільний телефон ТМ «Samsung SM M307FN/DS» imei1: НОМЕР_4 ; imei2: НОМЕР_5 ; флеш-накопичувач «Goodram» 16 Гб; флеш-накопичувач з написом «586032 2686»; флеш-накопичувач «Nerico Wanderer 08»; роутер «Microtik» s/n B8570C1AB414032R2; флеш-накопичувач «MicroSD» 32 Gb; флеш-накопичувач «Sandisk Ultra» 16 Gb; зарядний пристрій «HIPRO» № НОМЕР_6 ; зарядний пристрій «ASUS» s/n НОМЕР_7 ; сім-карту НОМЕР_8 ; сім-карту НОМЕР_9 ; сім-карту НОМЕР_8 ; зарядний пристрій до роутера, сім-карту з номером 0689593431, що зазначена в пункті 7 додатку до протоколу обшуку від 02.02.2022, що належать позивачу; стягнути з ГУНП в Харківській області моральну шкоду, завдану надмірною затримкою (більше двох років) у виконанні судового рішення щодо повернення майна його власнику у розмірі 4 000 000 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 09 травня 2025 року було закрито провадження у справі за цим позовом в частині визнання протиправною бездіяльності уповноважених осіб Головного управління Національної поліції у Харківській області та витребування майна із чужого незаконного володіння. Роз`яснено позивачу ОСОБА_1 , що розгляд таких вимог має здійснюватися в порядку, встановленому КПК України.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Харківській області про відшкодування моральної шкоди - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу через систему «Електронний Суд», у якій просить повністю скасувати рішення, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду. Судові витрати покласти на відповідача.
Вважає, що зазначене рішення таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи. Суд першої інстанції помилково покликався на висновки Верховного Суду, які були висловлені у постанові від 21.11.2018 у справі №826/2004/18, які не є релевантними до обставин цієї справи № 953/1089/25.
Вказав, що висновки суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні не відповідають наявним у справі доказам та обставинам справи. Під час розгляду справи судом не було витребувано матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12021220000001801 від 30.11.2021, в яких є підтвердження доводів відповідача. Отримана позивачем копія постанови про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12021220000001801 від 30.11.2021 – спростовує ці мотиви суду першої інстанції.
Зазначив, що суд помилково відмовив позивачу у допиті свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 – на підтвердження обставин викладених у відзиві.
Також суд не надав належної оцінки заяві позивача від 06.03.2025року про визнання доказу недопустимим/неналежним/недостовірним, оскільки почерк та підписи на 4-5 сторінці в файлі ВПЗ по позову ОСОБА_5 для ОСОБА_6 - не належить Позивачу. На 6-й сторінці в файлі ВПЗ по позову ІНФОРМАЦІЯ_1 для ОСОБА_6 дослівно вказано: " Я, ОСОБА_7 , даю свою згоду на обробку та використання в службових документах органу (підрозділу) поліції моїх персональних даних у порядку, передбаченому Законом України «Про захист персональних даних». Однак за змістом документа вказана інша особа. 
Всі документи в файлі ВПЗ по позову ОСОБА_5 для ОСОБА_6 були складені ОСОБА_4 що вказує на його зацікавленість. 
На 3-й сторінці в файлі ВПЗ по позову ІНФОРМАЦІЯ_1 для ОСОБА_6 дослівно вказано: "Додатки: за тестом на 3 арк. 1 прим." - однак додатків подано 5 аркушів. 
На 4-8 сторінці в файлі ВПЗ по позову ІНФОРМАЦІЯ_1 для ОСОБА_6 подано Додаток до Порядку проведення службових розслідувань у Національній поліції України (пункт 14 розділу V). 
Згідно до Наказу "Про реалізацію окремих положень Дисциплінарного статуту Національної поліції України" № 893 від 07.11.2018. (Зареєстровано в Міністерстві юстиції України 28 листопада 2018 р. за № 1355/32807) - службове розслідування призначається за письмовим наказом керівника, якому надані повноваження із застосування до поліцейського дисциплінарного стягнення; у наказі про призначення службового розслідування та утворення дисциплінарної комісії визначаються голова та члени дисциплінарної комісії, зазначаються підстава та форма проведення службового розслідування, а також прізвище, ім`я, по батькові, посада поліцейського, стосовно якого воно проводитиметься. 
Однак ОСОБА_4 не маючи відношення до дисциплінарної комісії не маючи наказу керівника про призначення службового розслідування - заповнює документи - Додаток до Порядку проведення службових розслідувань у Національній поліції України (пункт 14 розділу V). 
Звертає увагу на те, що Додаток до Порядку проведення службових розслідувань у Національній поліції України (пункт 14 розділу V), що знаходяться на 4-8 сторінці в файлі ВПЗ по позову Коротецького для ОСОБА_6 не містять відмітку що вони були передані до дисциплінарної комісії. Враховуючи що представником відповідача не було подано: копію наказу керівника про призначення службового розслідування щодо ОСОБА_2 ; копію доказів що ОСОБА_4 входить до дисциплінарної комісії; доказів підтвердження направлення 12.02.2025 ГУНП в Харківській області до суду заяви, в якій ГУНП в Харківській області просить суд направити на адресу ГУНП в Харківській області позов та додатки до нього; доказів на підтвердження фактів викладених у відзиву на позовну заяву. 
Під час попереднього судового засідання суд помилково не задовольнив клопотання про витребування оригінали цих документів, які не були надані представником відповідача під час розгляду справи. Суд першої інстанції не надав оцінку доказу – звільнення особи на яку було покладено обов`язок повернення майна ОСОБА_8 . Суд першої інстанції не вірно визначив коло учасників справи, не залучивши третю особу – Державну казначейську службу України (01601 м. Київ; вул. Бастіонна, 6), що у таких випадках є необхідним згідно правових висновків, які були висловлені у постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 303/1776/19 провадження №61-3440св20, від 10.11.2021 року у справі № 346/5428/17, від 14.09.2022 року у справі № 415/1009/21, від 07.12.2022 року у справі № 461/9982/19, про те, що кошти державного бюджету, з якого має сплачуватися відповідна компенсація завданої позивачеві шкоди, належать на праві власності державі. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник Головного управління Національної поліції у Харківській області Гвоздецька О.М. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
Вказала, що слідством неодноразово вживались заходи щодо виконання вказаної ухвали суду про повернення тимчасово вилученого майна позивача, однак ОСОБА_1 відмовився від його отримання, та заявив про те, що він буде звертатися до суду про стягнення його вартості, оскільки його не влаштував його стан.
Зауважила, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову – обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Таку правову позицію наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.11.2019 у справі № 920/40/19. виходячи із змісту позовної заяви та встановлених обставин справи, тобто виходячи з дійсного змісту спірних правовідносин та складу сторін таких правовідносин, суд першої інстанції вірно зауважив, що відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Зазначила, що позивач всупереч свого процесуального обов`язку не довів протиправність поведінки відповідача, наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. 
Не бажання заявника отримати від органу досудового розслідування майно, яке на підставі судового рішення, підлягає поверненню у рамках кримінального провадження № 12021220000001801 від 30.11.2021 свідчить, що заявнику не було завдано моральної шкоди; відсутній причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди (відповідача) та шкодою, завданою ОСОБА_1 – в даному випадку дії відповідача не можуть бути визнані протиправними, бо відповідачем не вчинено жодних дій, які спричинили негативні наслідки для позивача.
30 вересня 2025 року ОСОБА_1 поза межами місячного процесуального строку подано через систему «Електронний суд» клопотання про доповнення або зміну апеляційної скарги.
Частиною 1 ст.364 ЦПК України особа, яка подала апеляційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на апеляційне оскарження.
Статтею 126 ЦПК України передбачено право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Оскаржуване рішення ухвалено судом 09 травня 2025 року, а апеляційну скаргу подано 25 травня 2025 року, останній день для апеляційного оскарження 09 червня 2025 року.
Таким чином подане 30 вересня 2025 року ОСОБА_1 клопотання про доповнення або зміну апеляційної скарги за відсутності відповідного клопотання про поновлення цього процесуального строку, суд апеляційної інстанції залишає без розгляду.
Як статтею 354 ЦПК України, так і статтею 364 ЦПК України не передбачено право суду апеляційної інстанції вирішувати питання поновлення пропущеного строку на подання зміненої апеляційної скарги, який є преклюзивним, а тому відповідні зміни, подані до суду після визначеного законом строку, не приймаються до розгляду (див. з цього приводу правові висновки у постанові КЦС ВС від 10 грудня 2020 року у справі № 538/1182/18).
Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Закриваючи провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Харківській області про визнання протиправною бездіяльності уповноважених осіб Головного управління Національної поліції у Харківській області та витребування майна із чужого незаконного володіння, суд першої інстанції виходив з того, що спір в цій частині, а також похідна від цього вимога про витребування з ГУНП в Харківській області тимчасово вилученого майна, виник у зв`язку із протиправною, на переконання позивача, бездіяльністю посадових та службових осіб органу досудового розслідування, вчиненою останнім у рамках кримінального провадження, - має розглядатися у порядку, встановленому КПК України, що узгоджується із правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21.11.2018 у справі № 826/2004/18. Відтак, перевірка правомірності таких діянь, з огляду на положення ч. 1 ст. 19 ЦПК України, знаходиться поза межами цивільної предметної юрисдикції місцевого суду та не може розглядатися у порядку ЦПК України. 
Відмовляючи у задоволені позову в частині відшкодування моральної шкоди суд виходив із того, що позивач не надав достатніх та допустимих доказів на підтвердження доводів про заподіяння йому посадовими особами ГУНП в Харківській області моральної шкоди, отже в справі відсутні правові підстави для застосування норм статей 1173, 1174, 1176 ЦК України. 

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що слідчим управлінням ГУНП в Харківській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12021220000001573 від 09.10.2021, з яким об`єднано кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12021220000001801 від 30.11.2021, за ч. 1, ч. 2 ст. 259 КК України.
02.02.2022 на підставі ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 24.01.2022 проведений обшук у квартирі, в якій фактично проживає ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , під час якого виявлено та вилучено майно.
Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 04.02.2022 у справі № 953/23287/21 (н/п 1-кс/953/1035/22) у межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12021220000001801 від 30.11.2021, задоволено клопотання прокурора Харківської обласної прокуратури Жиліна В.А. та накладений арешт на речові докази, що вилучені під час проведення обшуку квартири, в якій фактично проживає ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , а саме на: жорсткий диск «WD» s/n НОМЕР_10 ; жорсткий диск «WD» s/n НОМЕР_1 ; жорсткий диск «Seagete» s/n 5VPCS79K; жорсткий диск «Maxfor» s/n 9VP2Q60Y; ноутбук «Acer» model A53810TZ-414G321; ноутбук «ASUS» model R701J; мобільний телефон ТМ «Prestigio» imei1: НОМЕР_2 ; imei2: НОМЕР_3 ; мобільний телефон ТМ «Samsung SM-M307FN/DS» imei1: НОМЕР_4 ; imei2: НОМЕР_5 ; флеш-накопичувач «Goodram» 16 Гб; флеш-накопичувач з написом «586032 2686»; флеш-накопичувач «Nerico Wanderer 08»; роутер «Microtik» s/n B8570C1AB414032R2; флеш-накопичувач «MicroSD» 32 Gb; флеш-накопичувач «Sandisk Ultra» 16 Gb; зарядний пристрій «HIPRO» № НОМЕР_6 ; зарядний пристрій «ASUS» s/n НОМЕР_7 ; сім-картка НОМЕР_8 ; сім-картка НОМЕР_9 ; зарядний пристрій до роутера, що належать ОСОБА_1 .
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 07.02.2023 у справі № 953/23287/21 (н/п 11-сс/814/20/23) означене судове рішення скасовано, з постановленням нового про відмову у задоволенні клопотання прокурора відділу Харківської обласної прокуратури Жиліна В.А. про арешт майна, вилученого під час проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , у межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12021220000001801 від 30.11.2021.
Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 15.03.2023 у справі № 953/728/23 (н/п 1-кс/953/780/23) задоволена скарга ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого щодо неповернення тимчасово вилученого майна у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12021220000001801 від 30.11.2021. Слідчий СУ ГУНП в Харківській області Фіщенков Р.В. зобов`язаний повернути законному власнику – ОСОБА_1 тимчасово вилучене 02.02.2022 за адресою: АДРЕСА_1 у ході проведення обшуку майно.
Судове рішення мотивовано тим, що у порушення імперативних положень ч. 3 ст. 173 КПК України, органом досудового розслідування допущена бездіяльність, яка полягала у неповерненні тимчасово вилученого майна його власнику.
Як убачається із позовної заяви, першою вимогою у цій справі ОСОБА_1 визначив бездіяльність посадових осіб ГУНП в Харківській області щодо неповернення тимчасово вилученого у ході проведення 02.02.2022 обшуку за адресою: АДРЕСА_1 майна, що йому належить.
Друга вимога про витребування з ГУНП в Харківській області вилученого у ході проведення обшуку майна, а саме: жорсткого диска «WD» s/n WX 80A5953640; жорсткого диска «WD» s/n НОМЕР_1 ; жорсткого диску «Seagete» s/n 5VPCS79K; жорсткого диску «Maxfor» s/n 9VP2Q60Y; ноутбуку «Acer» model A53810TZ-414G321; ноутбуку «ASUS» model R701J; мобільного телефону ТМ «Prestigio» imei1: НОМЕР_2 ; imei2: НОМЕР_3 ; мобільного телефону ТМ «Samsung SM M307FN/DS» imei1: НОМЕР_4 ; imei2: НОМЕР_5 ; флеш-накопичувача «Goodram» 16 Гб; флеш-накопичувача з написом «586032 2686»; флеш-накопичувача «Nerico Wanderer 08»; роутеру «Microtik» s/n B8570C1AB414032R2; флеш-накопичувачу «MicroSD» 32 Gb; флеш-накопичувачу «Sandisk Ultra» 16 Gb; зарядного пристрою «HIPRO» № НОМЕР_6 ; зарядного пристрою «ASUS» s/n НОМЕР_7 ; сім-карти НОМЕР_8 ; сім-карти НОМЕР_9 ; сім-карти НОМЕР_8 ; зарядного пристрою до роутера, сім-карти з номером 0689593431, що зазначена в пункті 7 додатку до протоколу обшуку від 02.02.2022, що належать ОСОБА_1 , - є похідною від позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності уповноважених осіб ГУНП в Харківській області, оскільки саме з обставинами такої бездіяльності позивач пов`язує вимогу про повернення йому майна.

Отже, предметом спору в цій справі дійсно є правомірність дій посадових осіб Харківського РУП №2 ГУНП в Харківській області з приводу неповернення ОСОБА_1 майна, яке було тимчасово вилучено під час проведення обшуку в межах кримінального провадження №12021220000001801.
Частиною першою статті 1 КПК України порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.
Відповідно до визначення, закріпленого в пункті десятому частини першої статті 3 КПК України, кримінальним провадженням є досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність.
За своєю правовою природою кримінальне провадження становить єдиний комплекс вчинюваних в установленому КПК порядку дій, у межах якого органи досудового розслідування і суд здійснюють функцію притягнення особи до кримінальної відповідальності. Зокрема, таке провадження включає встановлені законом процедури одержання доказів, гарантії законності цих процедур, а також право особи в установлений КПК спосіб оспорювати правомірність відповідних процесуальних дій та/або рішень у контексті реалізації свого права на захист.
Право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого, що належить до загальних засад кримінального провадження, згідно з частиною першою статті 24 КПК України, гарантується кожному в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Відповідно до пункту 6 частини другої статті 131 КПК України тимчасове вилучення майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження, порядок здійснення якого врегульовано главою 16 розділу ІІ КПК України.
Згідно з частиною першою статті 169 КПК України тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено: 1) за постановою прокурора, якщо він визнає таке вилучення майна безпідставним; 2) за ухвалою слідчого судді чи суду, у разі відмови у задоволенні клопотання про арешт цього майна; 3) у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 171, частиною шостою статті 173 цього Кодексу; 4) у разі скасування арешту.
За приписами пункту 1 частини першої статті 303 КПК України бездіяльність слідчого, дізнавача, прокурора, яка полягає в неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, на досудовому провадженні може бути оскаржена, заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцем тимчасово вилученого майна, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування.
Отже, оскарження бездіяльності слідчого (дізнавача) щодо неповернення тимчасово вилученого майна має здійснюється у порядку, встановленому КПК України, а не ЦПК України, як помилково вважає позивач.
Конституційний Суд України у Рішенні 14.12.2011 у справі № 1-29/2011 визначив підґрунтя розмежування публічно-правових спорів між судами адміністративної та кримінальної юрисдикцій та дійшов висновку, що до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження. КАС України регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів.
У Рішенні від 23.05.2001 №6рп/2001 Конституційний Суд України роз`яснив, що органи дізнання, слідства та прокуратури під час здійснення ними досудового розслідування виконують не владні управлінські функції, а владні процесуальні функції. Такі дії не є способом реалізації посадовими особами органів прокуратури та досудового розслідування своїх владних управлінських функцій, а є наслідком виконання ними функцій, обумовлених завданнями кримінального судочинства.
Таким чином, повернення тимчасово вилученого майна є процесуальною дією під час здійснення досудового розслідування в межах кримінального провадження, а тому орган досудового розслідування, вчиняючи пов`язані з поверненням тимчасово вилученого майна дії, виконує не владні управлінські функції, а процесуальні функції, що з огляду ч. 1 ст. 19 ЦПК України виключає можливість розгляду такого спору в цивільній юрисдикції. Спір щодо таких дій повинен розглядатися за правилами кримінальної юрисдикції в порядку, передбаченому КПК України.
Подібний висновок міститься у постанові Верховного суду від 24 липня 2024 року у справі №520/2579/24. 
Велика Палата Верховного Суду у постановах від 12.12.2018 у справі № 399/142/16-ц та від 12.09.2018 у справі № 751/1921/17 також виклала правовий висновок про те, що питання про повернення речових доказів, долучених до матеріалів кримінального провадження, вирішується у порядку, встановленому КПК України.
Зазначена правова позиція також викладена Верховним Судом у постанові від 02.12.2020 у справі № 757/61833/19.
Вказані висновки були висловлені за релевантною процесуальною ситуацією, яка існує у даній справі, наведені з цього приводу доводи скарги є безпідставними.
Стосовно позовної вимоги щодо стягнення моральної шкоди, завдану надмірною затримкою (більше двох років) у виконанні судового рішення щодо повернення майна його власнику у розмірі 4 000 000 грн.
Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування (стаття 1173 ЦК України).
За змістом статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою.
Наведеними правовими нормами передбачено, що для покладення відповідальності за дії посадових осіб та органів державної влади чи місцевого самоврядування наявність їх вини не є обов`язковою. Проте цими приписами встановлена обов`язковість інших трьох елементів складу цивільного правопорушення, встановлення яких є необхідним для покладення відповідальності за завдану шкоду на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
Усталеним у доктрині цивільного права та національній судові практиці є підхід, за якого для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди має бути встановлено наявність одночасно трьох умов: неправомірність (протиправність) дії посадових або службових осіб державного органу; шкода; причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Тягар доведення наявності цих умов покладається на позивача, який звертається з позовом про відшкодування шкоди на підставі ст. ст. 1173, 1174 ЦК України.
За правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 03.09.2019 у справі № 916/1423/17, застосовуючи ст. ст. 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
Отже, для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди обов`язковою є сукупність трьох умов: дії органу (посадових або службових осіб) повинні мати протиправний характер, шкода та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Вина посадових осіб органів державної влади не є обов`язковою. Тягар доведення наявності зазначених трьох умов покладається на позивача, який звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди.
Протиправність дій чи бездіяльності посадової особи або органу є одним з обов`язкових елементів, встановлення якого створює сукупність підстав для виникнення обов`язку з відшкодування шкоди, завданої рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, оскільки за змістом ст. ст. 1173, 1174 ЦК України підлягає відшкодуванню шкода, завдана не будь-якими, а саме незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади чи його посадової особи.
Під протиправністю потрібно розуміти безпосередню суперечність (невідповідність) рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта.
Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає:
1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;
2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;
3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;
4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Суд правильно зауважив, що у справах про відшкодування шкоди, завданої рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, його посадових осіб, позивач має доводити підстави, якими він обґрунтовує факт завдання моральної шкоди, а саме – порушення саме відповідачем його майнових прав, що спричинило йому душевні страждання, ст. 23 ЦК України.
ОСОБА_1 свої позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди обґрунтовує бездіяльністю посадових осіб ГУНП в Харківській області щодо невиконання судових рішень Полтавського апеляційного суду від 07.02.2023 у справі № 953/23287/21 (н/п 11-сс/814/20/23) та слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 15.03.2023 у справі № 953/728/23 (н/п 1-кс/953/780/23), якою зобов`язано слідчого СУ ГУНП в Харківській області Фіщенкова Р.В. повернути позивачу тимчасово вилучене 02.02.2022 за адресою: АДРЕСА_1 у ході проведення обшуку майно.
Однак, у даному випадку, за обставинами цієї справи, які доводами скарги не спростовані, оскільки позивач відмовився від отримання тимчасово вилучених речей та не надав доказів про те, що вони втратили свою вартість, - презумпція протиправної бездіяльності посадових осіб ГУНП в Харківській області щодо невиконання судових рішень у рамках досудового розслідування кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12021220000001801 від 30.11.2021, - є спростованою, а тому з урахуванням недоведеності факту завдання позивачеві душевних страждань за таких обставин, у суду першої інстанції дійсно не було законних підстав для задоволення позову про відшкодування моральної шкоди. Наведені з цього приводу доводи скарги не знайшли свого підтвердження у матеріалах справи.
Саме лише невиконання судових рішень органом досудового розслідування не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між діями працівників (посадових осіб) такого органу та завданою шкодою. Причинний зв`язок (як обов`язковий елемент цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди) між протиправною поведінкою та шкодою проявляється у тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.
Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2025 у справі № 335/6977/22.
Усталеним у доктрині цивільного права та національній судові практиці є підхід, за якого для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади (тут і далі – йдеться також й про органи місцевого самоврядування, про що не зазначається з огляду на обставини цієї справи) у виді відшкодування шкоди має бути встановлено наявність одночасно трьох умов: неправомірність (протиправність) дії посадових або службових осіб державного органу; шкода; причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Тягар доведення наявності цих умов покладається на позивача, який звертається з позовом про відшкодування шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України (див. близькі за змістом висновки у пункті 8.49.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 925/556/21).
У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 вказано, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
Отже, для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди обов`язковою є сукупність трьох умов: дії органу (посадових або службових осіб) повинні мати протиправний характер, шкода та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Вина посадових осіб органів державної влади не є обов`язковою. Тягар доведення наявності зазначених трьох умов покладається на позивача, який звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди (див. п. 42 постанови ВП ВС від 22 січня 2025 року у справі № 335/6977/22 (провадження № 14-87цс24).
Відповідних належних та допустимих доказів таких обставин завдання моральної шкоди позивачеві та для покладення відповідальності на відповідача - у справі немає.
Доводи апеляційної скарги про те, що ним було заявлено клопотання про виклик у судове засідання свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 – на підтвердження обставин викладених у відзиві, однак суд його не задовольнив, колегія суддів відхиляє, з огляду на постановлену судом ухвалу від 01 квітня 2025 року, у якій суд правильно вказав, що «заява про виклик свідків є необґрунтованою з огляду на ті обставини, що позивачем не зазначено, які саме обставини відомі свідкам, і які конкретно обставини справи зможуть підтвердити кожен із вказаних осіб, які зазначені у клопотанні про виклик свідків, а також, враховуючи предмет позову, та чи можуть їх показання мати значення для вирішення спірних правовідносин» (а.с.83-85).
Аргументи скарги про те, що суд першої інстанції не надав оцінку доказу – звільнення особи на яку було покладено обов`язок повернення майна Фіщенкова; суд першої інстанції не вірно визначив коло осіб, не залучивши третю особу – Державну казначейську службу України, колегія суддів відхиляє, за їх безпідставністю, оскільки відповідальність державного бюджету у даній справі не доведена, а тому не впливає на законність рішення суду.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 399/142/16-ц (провадження № 14-508 цс 18) дійшла таких висновків. 
«Питання про долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Такі докази і документи повинні зберігатися до набрання рішенням законної сили. У разі закриття кримінального провадження слідчим або прокурором питання про долю речових доказів і документів вирішується ухвалою суду на підставі відповідного клопотання, яке розглядається згідно зі статтями 171–174 КПК України (частина дев`ята статті 100 цього кодексу). Якщо питання повернення речових доказів вирішене судом відповідно до КПК України, то заявлена за правилами цивільного судочинства вимога про зобов`язання повернути ті самі речові докази є вимогою про виконання вироку у відповідній частині. 
Така вимога не може бути самостійним предметом розгляду у суді, оскільки відповідний спосіб захисту права власності не передбачений нормами чинного законодавства та не сприяє ефективному відновленню порушеного права. Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо позов не належить розглядати за правилами цивільного (пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України), господарського (пункт 1 частини першої статті 175 ГПК України) чи адміністративного (пункт 1 частини першої статті 170 КАС України) судочинства. 
Суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами цивільного (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України), господарського (пункт 1 частини першої статті 231 ГПК України) чи адміністративного (пункт 1 частини першої статті 238 КАС України) судочинства. У разі заявлення за правилами цивільного, господарського чи адміністративного судочинства вимоги про повернення речових доказів, доля яких була вирішена судом відповідно до КПК України, суди повинні відмовляти у відкритті провадження у справі, а якщо воно було відкрите, – постановляти ухвалу про його закриття».
Також у постанові від 12 вересня 2018 року у справі № 751/1921/17 (провадження № 14-383 цс 18) Велика Палата Верховного Суду, погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій про відмову у відкритті провадження у справі, де вимоги позивача стосувалися повернення майна, що є речовими доказами у кримінальному провадженні, зазначила, що питання щодо повернення речових доказів, вилучених у ході кримінального провадження, має вирішуватися у порядку, визначеному кримінальним процесуальним законом.

Близький за змістом висновок Велика Палата Верховного Суду сформулювала у постановах від 24 квітня 2018 року у справі № 202/5044/17 та від 15 травня 2018 року у справі № 335/12096/15-ц.
Отже, враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції, дійшов вірного висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Харківській області про визнання протиправною бездіяльності уповноважених осіб Головного управління Національної поліції у Харківській області та витребування майна із чужого незаконного володіння, суд першої інстанції виходив з того, що спір у даній справі з приводу бездіяльності посадових осіб ГУНП в Харківській області щодо неповернення позивачу тимчасово вилученого у ході проведення 02.02.2022 обшуку за адресою: АДРЕСА_1 майна, а також похідна від цього вимога про витребування з ГУНП в Харківській області тимчасово вилученого майна, виник у зв`язку із протиправною, на переконання позивача, бездіяльністю посадових та службових осіб органу досудового розслідування, вчиненою останнім у рамках кримінального провадження, відтак, перевірка правомірності таких діянь, з огляду на положення ч. 1 ст. 19 ЦПК України, знаходиться поза межами юрисдикції місцевого суду в порядку ЦПК України, та має здійснюватися в порядку, встановленому КПК України.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з тим, що ОСОБА_1 має право в порядку кримінального судочинства оскаржити дії та бездіяльність слідчого та/або прокурора щодо неповернення йому майна, вилученого в межах кримінального провадження. Такий порядок захисту прав передбачений КПК України, відповідає природі правовідносин, що виникли між сторонами, є правомірним та ефективним. Водночас ЦПК України не передбачає можливості такого способу захисту в порядку цивільного судочинства.
Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 23 березня
2023 року в справі № 522/5639/22-Е.
Крім того, як вбачається з матеріалів справи, постановою про закриття кримінального провадження від 18 січня 2025 року, закрито кримінальне провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12021220000001801 від 30.11.2021 року на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України. Вилучене майно повернути. Повідомити заінтересованих осіб (а.с.115-116). У цій постанові перелічено майно, яке було вилучено у присутності понятих та у подальшому визнано речовими доказами, що спростовує твердження апелянта про те, що був відсутній ноутбук «ASUS» model R701J (п.6 постанови).
Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
На підставі вищевказаних обставин та правового обґрунтування колегія суддів визнає, що оскаржене рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скарги є недоведеними та висновків суду не спростували, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.
Апеляційну скаргу залишено без задоволення, тому підстав для перерозподілу судового збору судом апеляційної інстанції не вбачається.
Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
постановив :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 –залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Харкова від 09 травня 2025 року-залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови складений 23 червня 2026 року.
Головуючий          В.Б. Яцина.

Судді колегії         Ю.М. Мальований.

О.В. Маміна.