ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

28 травня 2026 року 	м.Суми	

Справа №591/5012/25 
Номер провадження 22-ц/816/2113/26

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Черних О. М. (суддя-доповідач),
суддів - Криворотенка В. І. , Замченко А. О. 
за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М. 
в присутності:
представника Сумського обласного комунального агролісогосподарського підприємства «Сумиоблагроліс» - Іващенка Олександра Миколайовича
представника Недригайлівського дочірнього агролісогосподарського підприємства «Недригайлівський лісгосп» - Даценка Артура Миколайовича 
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого звернулась адвокат Солошенко Людмила Євгенівна, на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 23 березня 2026 року, ухваленого у складі судді Ніколаєнко О.О., у справі № 591/5012/25 за позовом ОСОБА_1 до Сумського обласного комунального агролісогосподарського підприємства «Сумиоблагроліс», Недригайлівського дочірнього агролісогосподарського підприємства «Недригайлівський лісгосп», про визнання незаконним, скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 
УСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовної заяви
У травні 2025 позивач звернувся до суду з позовом про визнання незаконним, скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Свої вимоги мотивував тим, що з 21.12.2024 його було призначено на посаду директора Недригайлівського дочірнього агролісогосподарського підприємства «Недригайлівський лісгосп» та з ним було укладено контракт терміном на 5 років, яким були передбачені випадки припинення контракту. 
01.04.2025, через необхідність виконання бойових завдань у ДФТГ № 1, він звернувся з заявою про розірвання контракту та звільнення його з посади з 08.04. 2025 за угодою сторін. Вказав, що у зв`язку з відсутністю правової обізнаності йому не було відомо про його право на увільнення від виконання посадових обов`язків і збереження за ним робочого місця. Зазначив, що 07.04.2025 він подав заяву про відкликання своєї заяви про звільнення та просив його увільнити від виконання посадових обов`язків у зв`язку з необхідністю виконання бойових завдань у ДФТГ № 1, оскільки з 28.01.2023 був укладений контракт добровольця територіальної громади. Повідомив, що відповідачу було відомо, що він є членом ДФТГ, тому на нього поширюються гарантії, передбачені частиною другою статті 24 Закону України «Про основи національного спротиву».
10.04.2025 йому стало відомо, що 08.04.2025, відповідно до наказу від 07.04.2025 № 9-к, його було звільнено з посади за угодою сторін згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України. Вважає наказ незаконним, оскільки відповідачем не враховано, що він є добровольцем, і враховуючи положення статті 119 КЗпП України, за ним зберігається місце роботи, а заяву про звільнення він відкликав. 
Уточнивши позовні вимоги, позивач просив визнати незаконним та скасувати наказ генерального директора від 07.04.2025 № 9-к про звільнення директора ДП «Недригайлівський лісгосп» Михайлика В.М.; поновити ОСОБА_1 на посаді директора ДП «Недригайлівський лісгосп» з 08.04.2025; стягнути з ДП «Недригайлівський лісгосп» заробітну плату за час вимушеного прогулу до винесення судом рішення про поновлення на роботі.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 23 березня 2026 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Сумського обласного комунального агролісогосподарського підприємства «Сумиоблагроліс», Недригайлівського дочірнього агролісогосподарського підприємства «Недригайлівський лісгосп» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відмовлено у зв`язку з необґрунтованістю.
Рішення мотивоване тим, що звільнення ОСОБА_1 відбулося на підставі добровільно досягнутої угоди сторін, без порушення процедури, передбаченої ст. 36 КЗпП України. Відкликання заяви не призвело до анулювання такої угоди у зв`язку з відсутністю згоди роботодавця.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та її доводів
16.04.2026 адвокат Солошенко Людмила Євгенівна, в інтересах ОСОБА_1 , через підсистему «Електронний суд» подала до апеляційного суду скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального й процесуального права, просила суд скасувати рішення Зарічного районного суду м. Суми від 23.03.2026 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі: скасувати наказ генерального директора від 07.04.2025 № 9-к про звільнення директора ДП «Недригайлівський лісгосп» Михайлика В.М.; поновити ОСОБА_1 на посаді директора ДП «Недригайлівський лісгосп» з 08.04.2025; стягнути з ДП «Недригайлівський лісгосп» заробітну плату за час вимушеного прогулу до винесення судом рішення про поновлення на роботі; стягнути з відповідачів в дольовому порядку судові витрати, пов`язані з наданням правової допомоги по 7500 грн з кожного. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що ОСОБА_1 є членом ДФТГ і йому держава гарантує збереження, як особі, яка виконує обов`язки добровольця територіальної громади, робочого місця на час виконання ним державних обов`язків відповідно до ст. 119 КЗпП України. Вказала, що 01.04.2025 ОСОБА_1 написав заяву про звільнення за згодою сторін помилково і вже 07.04.2025 позивач звернувся з заявою про відкликання заяви про звільнення. Проте суд першої інстанції не дав належну оцінку цьому факту, а застосував положення постанови Верховного Суду № 6-1269 – ц від 26.10.2016, яка не є релевантна. Зазначила, що між позивачем та Недригайлівським дочірнім агролісогосподарським підприємством «Недригайлівський лісгосп» був укладений Контракт строком до 20.12.2029 і основними умовами його припинення за згодою сторін є «угода сторін», яка тлумачиться як вільне волевиявлення обох сторін, за наявності якого роботодавцем та найманим працівником досягається спільна згода про припинення трудових відносин у визначений строк. Вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі з`ясував обставини справи, не дослідив того факту, що між ОСОБА_1 та відповідачами не було досягнуто домовленості про припинення трудового договору і прийшов до помилкового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Вказала, що суд першої інстанції не розглянув вимогу про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та не вирішив питання з приводу судових витрат. 
Посилається на те, що суд першої інстанції, при вирішенні справи не врахував правові позиції Верховного Суду, викладені у постановах від 03.11.2021 справа №387/326/20, від 29.06.2022 справа № 640/18748/19, від 10.07.2024 справа 545/1584/23, 20.06.2018 справа 577/203/17, від 25.07.2018 справа № 761/33202/16, від 04.02.2019 справа № 426/11214/17, від 07.10.2020 справа 505/3941/16, від 12.02.2025, справа 757/31954/23, Великої Палати ВС від 26.08.2020 справа 813/402/17
Короткий зміст відзивів на апеляційну скаргу.
Представник відповідача Недригайлівського дочірнього агролісогосподарського підприємства «Недригайлівський лісгосп» 01.05.2026 через підсистему «Електронний суд» адвокат Даценко А.М. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив рішення Зарічного районного суду м. Суми від 23.03.2026 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вважає, що суд першої інстанції під час ухвалення рішення прийшов до обґрунтованого висновку про відмову задоволення позовних вимог, надавши вірну оцінку встановленим фактичним обставинам справи, яка відповідає правовим позиціям, викладеним в постановах Верховного Суду України від 26.10.2016 справа 6-1269цс16, Верховного Суду від 01.10.2018 справа 306/1425/17, від 27.05.2020 справа № 404/6236/19, від 31.08.2020 справа № 359/5905/18, від 17.09.2025 справа № 4471389/24 та ін. 
Представник відповідача Сумського обласного комунального агролісогосподарського підприємства «Сумиоблагроліс» 06.05.2026 через підсистему «Електронний суд» адвокат Іващенко О.М. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив рішення Зарічного районного суду м. Суми від 23.03.2026 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, який повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду від 17.09.2025 справа № 447/1389/24. 
Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16 квітня 2026 року справу передано судді-доповідачеві – Черних О.М.
Ухвалою Сумського апеляційного суду у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ від 21 квітня 2026 року відкрито апеляційне провадження в указаній справі.
Ухвалою Сумського апеляційного суду у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ від 21 квітня 2026 року справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні 
Позиція апеляційного суду 
У судове засідання належним чином повідомлені апеляційним судом про дату, час і місце розгляду справи ОСОБА_1 та його представник адвокат Солошенко Є.М. не з`явились. 
Представник ОСОБА_2 в телефонному режимі просила розгляд апеляційної скарги відкласти на іншу дату, у зв`язку з її зайнятістю в слідчих діях.
Відповідно до ч. 1 ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. 
За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.
Верховний Суд вже неодноразово в своїх рішеннях, зокрема в постановах від 16.03.2026 у справі №128/1272/18, від 14.03.2025 у справі №203/3889/23, від 21.12.2023 у справі №686/23143/20, від 27.04.2020 у справі №802/562/18-а, від 21.06.2018 у справі №826/4504/17, звертав увагу на те, що повноваження щодо відкладення судового розгляду на підставі поданого учасниками судового процесу клопотання є дискреційними.
Колегія суддів враховує, що відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи. Враховуючи передбачені чинним процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи в якнайшвидшому розгляді справи, обізнаність учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності в справі матеріалів для її розгляду, заслухавши думку учасників справи, які беруть участь у судовому засіданні, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її інших учасників, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення.
2. Мотивувальна частина
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, представників відповідачів адвоката Іващенка О.М. та адвоката Даценка А.М., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга представника позивача – адвоката Солошенко Л.Є. не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанцій норм матеріального і процесуального права в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам цивільного процесуального законодавства України. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судом встановлено, що наказом Генерального директора Сумського обласного комунального агролісогосподарського підприємства «Сумиоблагроліс» від 20.12.2024 № 96 «К» ОСОБА_1 призначено на посаду директора Недригайлівського дочірнього агролісогосподарського підприємства «Недригайлівський лісгосп» з 21.12.2024 (а.с. 13). 
20.12.2024 між ОСОБА_1 та Сумським обласним комунальним агролісогосподарським підприємством «Сумиоблагроліс» укладено контракт. Контракт діє з 21.12.2024 до 20.12.2029 ( пункт 6.1). Пунктом 5.2 контракту визначено, що він припиняється в тому числі і за угодою сторін (а.с. 14-25).
28.01.2023 ОСОБА_1 та командир добровольчого формування № 1 Сумської міської територіальної громади ОСОБА_3 уклали контракт добровольця територіальної оборони ДФТГ № НОМЕР_1 (а.с. 11–12).
01.04.2025 ОСОБА_1 звернувся до Генерального директора Сумського обласного комунального агролісогосподарського підприємства «Сумиоблагроліс» із заявою про звільнення 08.04.2025 за згодою сторін. На заяві міститься резолюція керівника «відділу кадрів до наказу» та погодження, датоване 05.04.2025 (а.с. 45).
04.04.2025 Сумське обласне комунальне агролісогосподарське підприємство «Сумиоблагроліс» направило голові Сумської обласної ради заяву, у якій, враховуючи Порядок організації управління комунальними підприємствами, закладами та установами, що належать до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Сумської області, затвердженого рішенням Сумської обласної ради від 10.11.2023, просило погодити звільнення позивача із займаної посади (а.с. 149)
Згідно листа № 01-23/197 від 04.04.2025 Голова Сумської обласної ради направив Генеральному директору Сумського обласного комунального агролісогосподарського підприємства «Сумиоблагроліс» погодження про звільнення ОСОБА_1 з посади директора. На копії вказаного листа є відбиток печатки вхідної кореспонденції відповідача, що не заперечується сторонами у справі від 07.04.2025 р. № 237 та резолюція керівника «до наказу».
07.04.2025 ОСОБА_1 подав заяву про увільнення його від виконання посадових обов`язків директора з 07.04.2025 зі збереженням робочого місця та середнього заробітку у зв`язку з виконанням бойових завдань у ДФТГ № 1. На заяві є відбиток штемпеля реєстрації вхідної кореспонденції відповідача, що не заперечується сторонами у справі № 230 від 07.04.2025 (зв. а.с. 43).
07.04.2025 ОСОБА_1 подав до Сумського обласного комунального агролісогосподарського підприємства «Сумиоблагроліс» заяву про відкликання заяви про звільнення, у якій зазначив, що 01.04.2025 ним через необхідність виконання бойових завдань у ДФТГ № 1 була написана заява на звільнення за угодою сторін. Проте згоди на його звільнення досягнуто з роботодавцем не було. Зважаючи на відсутність правової обізнаності в питанні захисту членів ДФТГ, йому не було відомо про право на увільнення зі збереженням робочого місця. У зв`язку з викладеним повідомив про відкликання своєї заяви. На заяві міститься відбиток штемпеля вхідної поштової кореспонденції відповідача, що не заперечується сторонами у справі № 229 від 07.04.2025 (а.с. 30).
Наказом від 07.04.2025 № 9-к Сумського обласного комунального агролісогосподарського підприємства «Сумиоблагроліс» ОСОБА_1 звільнено з посади директора ДП «Недригайлівський лісгосп» з 08.04.2025 за угодою сторін, згідно з п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 26).
Відповідно до довідки ДФТГ № 1 від 05.04.2025 ОСОБА_1 з 07.04.2025 по 30.04.2025 щоденно ніс службу по виконанню завдань територіальної оборони у воєнізованому підрозділі (а.с. 9).
08.04.2025 ОСОБА_1 рекомендованим листом з описом вкладення було направлено копію наказу про звільнення та лист про погодження. Вказаний лист позивач отримав 09.04.2025 (а.с. 46).
08.04.2025 у месенджері було направлено абонентам “ ОСОБА_1 ” та “ ОСОБА_4 ” копії наказу про звільнення та листа-погодження (а.с. 47-48).
Відповідачем надано 11 копій наказів ДП «Охтирський лісгосп», якими позивач, будучи головним інженером ДП «Охтирський лісгосп», був увільнений від роботи у зв`язку з виконанням обов`язків добровольця ДФТГ на певний час. Ці накази приймалися у періоді з 29.12.2023 по 01.10.2024 
Відповідно до копії табелю обліку робочого часу ДП “Недригайлівський лісгосп” ОСОБА_1 1-4 та 7 квітня 2025 року обліковувався як такий, що перебував на роботі, 08.04.2025 був відсутній з нез`ясованих причин.
Застосовані норми права 
Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставами для відкриття касаційного провадження, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції не відповідають зазначеним вимогам цивільного процесуального законодавства України.
Згідно зі статтею 43 Конституції України кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Відповідно до статті 51 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін.
У випадку, коли працівник вимагає достроково розірвати укладений з ним трудовий договір, а роботодавець не заперечує щодо припинення з цим працівником трудових відносин, такий договір може бути припинено за угодою сторін згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України. Необхідно зазначити, що законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв`язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку.
Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.
Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України можуть бути викладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП України і раніше домовлена дата звільнення.
Таким чином, передбачена пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України угода сторін є самостійною підставою припинення трудового договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу тим, що в цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав.
Отже, чинним законодавством не передбачено обов`язкової письмової форми угоди сторін про припинення трудового договору. Така угода була оформлена між сторонами шляхом подання позивачем заяви про звільнення за угодою сторін із зазначенням конкретної дати звільнення.
Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), потрібно з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору.
Якщо роботодавець і працівник домовилися про певну дату припинення трудового договору, працівник не має права відкликати свою заяву про звільнення. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.
Так, нормами КЗпП України для власника або уповноваженого ним органу не передбачено обов`язку прийняття відкликання працівником своєї заяви про звільнення у разі досягнення домовленості про звільнення за угодою сторін.
Згідно з усталеною судовою практикою у разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може бути лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.
Про необхідність взаємної згоди власника або уповноваженого ним органу та працівника щодо анулювання домовленості про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України також зазначено у правових висновках Верховного Суду у постановах від 22 квітня 2019 року у справі № 759/11508/16-ц (провадження № 61-14807св18), від 27 травня 2020 року у справі № 404/6236/19 (провадження № 61-21869св19), від 31 серпня 2020 року у справі № 359/5905/18 (провадження № 61-22851св19), від 14 листопада 2024 року у справі № 592/2168/22 (провадження № 61-8033св24), від 26 грудня 2024 року у справі № 588/2098/23 (провадження № 61-11302св24) та у постанові Верховного Суду № 6-1269 – ц від 26.10.2016, на яку послався суд першої інстанції.
Відповідно до статей 76, 77, 78, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
У справі, яка переглядається судом в апеляційному порядку, встановлено, що 01.04.2025 на ім`я Генерального директора ОКАП «Сумиоблагроліс» Сергію Іщенку директор ДП «Недригайлівський лісгосп» Михайлик В.М. написав власноруч заяву, у якій просив звільнити його з займаної посади за згодою сторін та розірвати контракт з 08.04.2025, дана заява завізована 05.04.2025. Враховуючи порядок організації управління комунальними підприємствами, звільнення ОСОБА_1 було погоджено Сумською обласною радою і на підставі цього був винесений наказ Генеральним директором Сумського обласного комунального агролісогосподарського підприємства «Сумиоблагроліс» від 07.04.2025 про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади з 08.04.2025 за угодою сторін на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України, контракт розірвано. 
При цьому, з матеріалів справи вбачається, що за заявою ОСОБА_1 07.04.2025 його було увільнено зі збереженням посади та середнього розміру заробітної плати, тому наказ про звільнення йому було направлено поштою рекомендованим листом (а.с. 43-46)
Матеріали справи не містять належних, достовірних та допустимих доказів на підтвердження того, що станом на момент складання заяви про звільнення за угодою сторін було відсутнє відповідне волевиявлення ОСОБА_1 про припинення трудового договору за вказаною підставою, наступна зміна власного рішення ОСОБА_1 не впливає на чинність досягнутої домовленості із роботодавцем (без його згоди на таку зміну). 
Виходячи із встановлених судом першої інстанцій обставин справи, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про доведеність існування домовленості між працівником та роботодавцем про звільнення за угодою сторін. 
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що ОСОБА_1 достовірно знав, що держава гарантує збереження, як особі, яка виконує обов`язки добровольця територіальної громади, робочого місця на час виконання ним державних обов`язків, відповідно до ст. 119 КЗпП України, оскільки неодноразово увільнявся під час несення служби в ДФТГ № 1, проте виявив бажання звільнитись і написав 01.04.2025 саме заяву про звільнення за угодою сторін. 
Судом першої інстанції не встановлено факту примушення позивача до звільнення. Не стверджує цього і сам позивач.
При цьому, колегія суддів, звертає увагу на те, що анулювання такої домовленості може мати місце виключно при взаємній згоді на це власника або уповноваженого ним органу і працівника.
07.04.2025 ОСОБА_1 написав заяву про відкликання заяви про звільнення за згодою сторін, проте згоди відповідача на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору не отримав.
Резюмуючи, необхідно зазначити, що правові висновки, викладені у вказаних представником позивача постановах Верховного Суду, які скаржник у площині спірних правовідносин цієї справи подає як неврахування судом першої інстанції при вирішенні справи, не можна визнавати такими, що містять правові висновки, відмінні від висновків суду при вирішенні цієї справи, оскільки правові висновки у вищеописаних справах Верховний Суд формував у контексті правовідносин та фактичних обставин справи, які за своїм змістом, обсягом та юридичною природою не є подібними до тих, які виникли у цій справі, а тому не можуть слугувати прикладом неправильного застосування судом першої інстанції норм права при ухваленні судового рішення, щодо якого подано апеляційну скаргу в цій справі.
Приймаючи до уваги, що у цій справі сукупність вчинених дій як з боку позивача, так і з боку відповідача, свідчать на користь того, що між сторонами досягнуто угоди щодо звільнення ОСОБА_1 за згодою сторін та розірвання з ним контракту, а не перебування позивача на день звільнення на робочому місці, не впливає на законність дій відповідача і направленні оскаржуваного наказу в законний спосіб та не створює обов`язкових передумов для поновлення позивача на раніше займаній посаді.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанцій дійшов до вірного висновку про відмову в задоволенню позовних вимог в повному обсязі, оскільки інші позовні вимоги є похідними у зв`язку з чим також не підлягають задоволенню.
Такий висновок місцевого суду не суперечить висновкам, викладеним у постановах від 03.11.2021 справа №387/326/20, від 29.06.2022 справа № 640/18748/19, від 10.07.2024 справа 545/1584/23, від 20.06.2018 справа 577/203/17, від 25.07.2018 справа № 761/33202/16, від 04.02.2019 справа № 426/11214/17, від 07.10.2020 справа 505/3941/16, від 12.02.2025 справа 757/31954/23, Великої Палати ВС від 26.08.2020 справа 813/402/17 та іншим, на які є посилання в апеляційній скарзі представник позивача. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.)
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно з ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ухвалене судом рішення відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України, підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги не вбачається.
Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 1; 375; 381-382 ЦПК України, суд
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого звернулась адвокат Солошенко Людмила Євгенівна, залишити без задоволення.
Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 23 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 
Повний текс постанови складений 28 травня 2026 року 

Головуючий -  	О. М. Черних	

Судді: В. І. Криворотенко 

А. О. Замченко