Справа №949/2226/25

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2026 року Дубровицький районний суд Рівненської області у складі:
головуючого - судді Тарасюк А.М.,
за участю: 
секретаря судових засідань Пінчук О.М.,
позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача - адвоката Тимошенко О.В.,
представника відповідача - адвоката Мороченця Я.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дубровиця в режимі відеоконференції за правилами загального позовного провадження справу за позовом  ОСОБА_1  до  ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування Дубровицької міської ради про визначення місця проживання дітей,

в с т а н о в и в:

Позивач  ОСОБА_1  звернулася в суд з позовом до відповідача  ОСОБА_2 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування Дубровицької міської ради та просить визначити місце проживання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з нею, їх мамою - ОСОБА_1 .
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 19 січня 2019 року вона та ОСОБА_2 уклали шлюбу, який рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 30 червня 2025 року було розірвано.
У шлюбі у них народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
05 серпня 2025 року набрало законної сили рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 30 червня 2025 у справі №949/328/25, яким частково задоволено її позовні вимоги до відповідача про стягнення аліментів. Суд вирішив стягувати аліменти на дітей у розмірі 8000,00 грн. на кожного, а на її утримання 5000,00 грн. 
Як зазначає позивач, добровільно рішення суду відповідач не виконує і вона вимушена була звернутися для примусового виконання рішення до органів виконавчої служби. На даний час наявна заборгованість.
Останнім часом їй з відповідачем було складно домовлятися, часто виникали непорозуміння, відповідач не турбується про дітей, не займається їх вихованням, на даний час він відсутній в Україні. У період спільного проживання застосовував насилля до неї в присутності дітей, влаштовує суперечки, ображав та принижував її.
З жовтня 2024 року вони з відповідачем спільно не проживають, вона з дітьми переїхала жити до своїх батьків в с. Бережки, де на даний час і проживає.
Вона та відповідач не змогли досягнути згоди, щодо постійного місця проживання їх дітей і з даного приводу виникають суперечки. Добровільно визначити місце проживання дітей відповідач не погоджується.
Просить суд прийняти до уваги, що вона займається вихованням дітей з моменту їх народження, як мама з дітьми маю тісний зв`язок.
У разі не визначення місця проживання дітей зі мною рішенням суду у випадках наступної зміни адреси проживання їй потрібно буде постійно просити згоду відповідача. Потрібно буде постійно отримувати його згоду при влаштуванні дітей в навчальні заклади чи лікування. Просити надати згоду для поїздки за кордон для відпочинку. В житті дітей повинна бути визначеність та стабільність, час для гри та відпочинку, а також належне харчування, все можна забезпечити за місцем її проживання. На даний час вони не підтримують дружніх стосунків і в подальшому їй буде важко узгоджувати з відповідачем усі дії та отримувати необхідні погодження.
Окрім того, вказує, що відповідач виїхав за межі України та повідомляв їй про намір забрати дітей. Тому вона хвилюється щоб відповідач не вивіз дітей за межі України. Без офіційного визначення місця проживання дітей їй буде складно вберегти їх від самовільного вивезення відповідачем та вимагати про повернення за місцем проживання.
Діти проживають з нею у будинку який належить її мамі. В будинку для дітей створені всі умови для проживання, діти звикли жити за цією адресою, в них тут є друзі та створені хороші умови для розвитку та задоволення потреб.
Вона має постійне місце роботи та постійний дохід, добре характеризуюся на роботі до кримінальної, адміністративної чи дисциплінарної відповідальності не притягалася.
Належні житлові умови вона також має можливість забезпечити. Відповідно, зміна місця проживання матиме негативні наслідки для дитини. Вона, як мама, з дітьми має тісний взаємозв`язок та розуміння, вони постійно проводять вільний час разом, вона допомагає навчатися, пізнавати оточуючий світ, сприяє загальному розвитку, допомагає подолати труднощі та вирішити спірні питання.
У свою чергу, відповідач скористався наданим йому правом та через свого представника - адвоката Мороченця Я.І. (ордер на надання правничої допомоги серії ВК №1162377 від 25 лютого 2025 року) подав відзив на позовну заяву в якому просив відмовити повністю у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх невизнанням, зважаючи на наступне.
З моменту розірвання шлюбу до моменту пред`явлення цього позову до суду позивачка ОСОБА_1 не зверталася до відповідача ОСОБА_2 для вирішення будь - яких питань щодо їх малолітніх дітей.
Вказана обставина підтверджує, що спір між сторонами з приводу визначення місця проживання малолітніх дітей сторін відсутній.
У січні 2026 року, під час перебування даної справи в суді, від ОСОБА_1 на адресу ОСОБА_2 надійшла пропозиція, яка не підписана ОСОБА_1 , щодо врегулювання питання між сторонами з приводу визначення місця проживання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю.
Даючи відповідь на цю пропозицію, ОСОБА_2 у своєму листі, копія якого додається до відзиву на позовну заяву, вказав, що між сторонами немає жодних суперечок з приводу того, з ким із них в подальшому будуть проживати їхні діти, вони проживають із ОСОБА_1 , а ОСОБА_2 , відповідно, не заперечує проти цього, тому між сторонами в цій справі відсутній спір щодо подальшого проживання їхніх дітей, а потреба у визначенні цього питання через Орган опіки та піклування Дубровицької міської ради або посвідчення відповідного договору в нотаріуса, на думку ОСОБА_2 , немає.
Додатково у відповіді зазначено, що у разі, якщо ОСОБА_1 не бажає, щоб їхні діти в подальшому проживали з нею, тому між ними може бути врегульоване питання проживання дітей із ОСОБА_2 за спільною домовленістю без залучення Органу опіки та піклування Дубровицької міської ради, нотаріуса або суду
Звертає увагу, що фактично цей спір щодо місця проживання дитини був ініційований матір`ю дітей, з якою діти і так фактично проживали і продовжують проживати.
При цьому, звертає увагу на те, що батько дітей не вимагав та не вимагає зміни їх місця проживання.
Вважає, що позивачем не доведено, що на час звернення до суду матері з позовом про визначення місця проживання дітей разом із нею, які фактично проживали і проживають разом із матір`ю, порушені права позивача.
Відсутність спору між батьками щодо визначення місця проживання дітей у цьому випадку свідчить про те, що права позивача не порушені, тому доводи позовної заяви сторона відповідача вважаю безпідставними.
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Тимошенко О.В. (ордер ВК №1195937 від 30 жовтня 2025 року) позовні вимоги підтримали у повному обсязі з підстав та доводів, викладених у позовній заяві та просили їх задовольнити.
Представник відповідача - адвокат Мороченець Я.І. у судовому засіданні позовні вимоги не визнав зважаючи на те, що права позивачки не порушені і між сторонами відсутній спір з приводу визначення місця проживання дітей. Просив врахувати доводи, наведені у відзиві на позовну заяву.
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Органу опіки та піклування виконавчого комітету Дубровицької міської ради у судове засідання не з`явився. Втім, як вбачається із заяви ОСОБА_5 , позиція органу опіки та піклування повністю викладена у його висновку з даного питання.
Суд, заслухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані сторонами докази їх сукупності та взаємозв`язку, приходить до наступного висновку.
Судом встановлено, що сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 19 січня 2019 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано згідно рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 30 червня 2025 року (додатки в системі "Електронний суд").
Сторони по справі є батьками дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження дитини серії НОМЕР_1 від 10 вересня 2019 року та серії НОМЕР_2 від 11 лютого 2023 року (додатки в системі "Електронний суд").
З витягів з Реєстру територіальної громади (додатки в системі "Електронний суд") та акту обстеження умов проживання (а.с.108) вбачається, що позивачка ОСОБА_1 та малолітні діти:  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2  зареєстровані за однією адресою: АДРЕСА_1 .
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства").
Згідно зі ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства", на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Відповідно до ч. 1 ст. 18, ч. 1 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У частині 1 ст. 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Згідно зі ст. 141 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Відповідно до ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
У статті 161 СК України передбачено, що спір між матір`ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини, які проживають окремо, та не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Аналіз змісту вказаних норм свідчить про те, що першочерговим критерієм визначення місця проживання дитини, яка не досягла десяти років, є спільна згода батьків.
У випадку наявності спору між батьками щодо місця проживання малолітньої дитини, такий спір може вирішуватися органом опіки та піклування або судом (стаття 161 СК України).
Суд зазначає, що судове рішення про визначення місця проживання дитини з одним із батьків, може бути ухвалене лише тоді, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати дитина, тобто за наявності між ними такого спору.
Зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання і той з батьків, хто звертається до суду з таким позовом, має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини, і з цього приводу між ними існує спір. Ці обставини підлягають перевірці судом.
Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
У частині 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Судом встановлено, що після розірвання шлюбу та після того як сторони по справі стали проживати окремо, діти залишились проживати з матір`ю. З того часу відповідач не ставив питання про визначення місця проживання дітей разом із ним. Тобто сторони по справі фактично дійшли згоди про те, що діти будуть проживати з матір`ю.
Як зазначає представник відповідача та вбачається з матеріалів справи, у січні 2026 року, тобто в період, коли дана справа вже перебувала у провадженні суду, від ОСОБА_1 на адресу ОСОБА_2 надійшла пропозиція щодо врегулювання питання з приводу визначення місця проживання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю (а.с.100).
У свою чергу, ОСОБА_2 надана відповідь на вказану пропозицію ОСОБА_1 (а.с.100 звор.бік), зі змісту якої вбачається, що між сторонами немає жодних суперечок з приводу того, з ким із них в подальшому будуть проживати їхні діти, оскільки діти як до розірвання шлюбу, так і після цього постійно проживають з матір`ю ОСОБА_1 , а, він ОСОБА_6 , як батько, відповідно, не заперечує проти цього. У зв`язку з цим, вважає, що між ним та ОСОБА_1 відсутній спір щодо подальшого проживання їхніх дітей з матір`ю, тому немає потреби у визначенні цього питання через Орган опіки та піклування Дубровицької міської ради або посвідчення відповідного договору в нотаріуса.
Додатково у вказаній відповіді зазначено, що у разі, якщо ОСОБА_1 не бажає, щоб їхні діти в подальшому проживали з нею, тому між ними може бути врегульоване питання проживання дітей з ним за спільною домовленістю без залучення Органу опіки та піклування Дубровицької міської ради, нотаріуса або суду.
До того ж, суд зауважує, що після звернення позивачки - матері дітей, до суду з позовом про визначення місця проживання дітей, відповідач у встановленому порядку з самостійним позовом до суду або із зустрічним позовом в межах розгляду цієї справи про визначення місця проживання дітей разом з ним не звертався.
Будь-яких належних доказів, які би свідчили про бажання і волю відповідача щодо визначення місця проживання дітей з ним, як батьком, стороною позивача суду не надано.
Тож, спір у цій справі щодо місця проживання дітей ініційований матір`ю дітей - позивачкою, з якою діти і так фактично проживають та зареєстровані, і від якої батько дітей - відповідач не вимагає зміни їх місця проживання.
З урахуванням наведеного, суд доходить до висновку, що позивачка не довела, що на час звернення до суду з позовом про визначення місця проживання дітей, які фактично проживали і проживають разом із нею, порушені її права.
Так, схожих висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постановах від 10 липня 2024 року у справі № 127/16211/23, від 10 грудня 2024 року в справі № 299/8679/23, від 15 січня 2025 року в справі №755/15383/23, від 25 лютого 2025 року у справі №562/3371/23.
У рішенні від 11 липня 2017 року у справі "М.С. проти України", заява №2091/13, ЄСПЛ зазначав, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).
У параграфі 54 рішення ЄСПЛ "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року, заява №31111/04, вказано, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
Аналіз наведених норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків.
Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.
При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.
Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.
За вимогами ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. 
Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Так, як вбачається з висновку органу опіки та піклування - виконавчого комітету Дубровицької міської ради про визначення місця проживання дітей (а.с.130-131), орган опіки та піклування вважає за доцільне визначення місця проживання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з матір`ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .
Втім, зі змісту вказаного висновку вбачається, що була проведена телефона бесіда зі ОСОБА_2 , який повідомив, що на даний час проживає та працює в Європі. Зазначив, що не заперечує проти проживання дітей з матір`ю, але хоче брати участь у їх вихованні. 
При цьому, органом опіки та піклування зазначено, що звернень щодо вчинення насильства чи неналежного виконання батьківських обов`язків батьком до служби у справах дітей не надходило, як і не зафіксовано скарг та повідомлень до ВП №1 Сарненського РВП ГУНП в Рівненській області щодо ухилення від виконання батьківських обов`язків. як матір`ю, так і батьком, вчинення ними домашнього насильства стосовно дітей та за їх присутності, зловживання спиртними напоями чи наркотичними засобами, а також про інші порушення прав дітей батьками.
До того ж, батько дітей ОСОБА_2 до служби у справах дітей, органу опіки та піклування з питань виховання дітей не звертався.
Проте, питання щодо визначення місця проживання дітей з матір`ю слухалося на засіданні комісії з питань захисту прав дитини 24 лютого 2026 року, де матір дітей ОСОБА_1 просила визначити місце проживання їхніх дітей саме з нею. Як причина цьому зазначила, що в неї постійно виникають проблеми у питаннях отримання згоди від батька дітей - ОСОБА_2 , стосовно дітей, зокрема для виїзду за кордон.
Отже, з аналізу наданого висновку вбачається, що орган опіки та піклування лише задля уникнення проблем у питаннях отримання згоди від батька дітей - ОСОБА_2 , стосовно дітей, зокрема для виїзду за кордон вирішив, що буде доцільним визначити місце проживання дітей саме з матір`ю. Будь-яких інших причин судом не встановлено.
Втім, встановлені фактичні обставини у даній конкретній справі та викладені у вищевказаному висновку, не дають підстави для твердження, що відповідач чинить перешкоди чи заперечує проти того, щоб діти проживали разом з матір`ю, що, у свою чергу, свідчить про те, що відсутній спір між сторонами з приводу місця проживання дітей, що також підтвердив і орган опіки та піклування.
Таким чином, суд не бере до уваги поданий органом опіки та піклування - виконавчим комітетом Дубровицької міської ради висновок про доцільність визначення місця проживання дітей з матір`ю, оскільки в ході встановлення обставин з даного приводу, на переконання суду, органом опіки та піклування не здобуто відомостей про те, що відповідач ОСОБА_2 заперечує проти того, щоб діти проживали з матір`ю, а тому такий не є достатньо обґрунтованим.
Згідно із ч. 1 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Як вбачається з практики Європейського суду з прав людини, за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі "Ващенко проти України" (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони.
Також Верховний Суд у своїй постанові від 02 жовтня 2018 року у справі №910/18036/17 зазначив, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Частинами 1, 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Відповідно до ч.1, 2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до вимог ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України).
Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суд вважає, що кожна із сторін у даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи.
Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.
Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України, особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд.
Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).
Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав і інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
З урахуванням наведеної вище сутності принципу змагальності, норм чинного законодавства та правових позицій Верховного Суду та практики ЄСПЛ, саме позивачка повинна довести обставини, на які вона посилається в обґрунтування заявлених позовних вимог.
Приватно-правовими нормами визначене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача), зловживання матеріальними правами, обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу, сплив позовної давності.
Таким чином, на виконання вимог ст. 12 ЦПК України, всупереч процесуального обов`язку, позивачкою не надано в розпорядження суду належних та допустимих доказів на підтвердження підстав та обставин заявлених позовних вимог щодо порушення її прав.
Посилання позивачки в обґрунтування позову лише на те, що визначення місця проживання дітей з нею є необхідним для забезпечення недопущення порушення її прав в майбутньому чи можливому майбутньому зверненню до відповідача з приводу влаштування дітей в навчальні заклади чи лікування, поїздки за кордон для відпочинку, не можуть бути підставою для задоволення позову. Забезпечення позивачкою належних умов для проживання дітей не є достатньою підставою для задоволення позову, а лише вказує на належне виконання нею своїх батьківських обов`язків.
До того ж, вказані позивачкою хвилювання, що відповідач може вивезти дітей за межі України не вартує уваги, оскільки дана обставина нічим не підтверджується та не надано доказів таких спроб з боку відповідача.
За відсутності будь-яких доказів та підстав вважати, що право матері дітей на визначення місця проживання малолітніх дітей із нею не визнається, заперечується батьком дітей, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки зверненню до суду з відповідним позовом має передувати спір між батьками щодо місця проживання дітей, що в ході судового розгляду встановлено не було.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позову відмовлено, підстави для стягнення судового збору з відповідача на користь позивачки відсутні.
Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 23, 76-78, 81, 89, 141, 265, 352, 354, 355 ЦПК України суд -,
У Х В А Л И В:

У задоволенні позову  ОСОБА_1  до  ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування Дубровицької міської ради про визначення місця проживання дітей - відмовити.
Апеляційна скарга на рішення може бути подана через Дубровицький районний суд Рівненської області до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повне рішення суду складено 22 травня 2026 року.

Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:
Позивач:  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 .
Третя особа: Орган опіки та піклування Дубровицької міської ради, ЄДРПОУ: 05390997, місцезнаходження: 34100, м. Дубровиця, вул. Воробинська, буд. 16, Сарненський район Рівненська область.

Суддя: підпис.

Згідно з оригіналом.

Суддя Дубровицького 
районного суду:        Тарасюк А.М.