Справа № 450/3785/19 Головуючий у 1 інстанції: Мусієвський В.Є. 
Провадження № 22-ц/811/621/26 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

08 червня 2026 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.
секретаря: Костюк С.О. 
з участю: представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 ,
представника виконавчого комітету Сокільницької сільської ради Львівського району Львівської області – Броди А.Н. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 12 листопада 2020 року, -

ВСТАНОВИВ:

в листопаді 2019 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , в інтересах якої діє ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , в інтересах якого діє ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Служби у справах дітей Пустомитівської районної державної адміністрації Львівської області, Пустомитівського районного сектору Державної міграційної служби України у Львівській області про виселення.
В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що 24 вересня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 укладено договір дарування житлового будинку, відповідно до якого позивач набув право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , та є єдиним його власником. Також на підставі договору дарування від 24 вересня 2013 року ОСОБА_3 на праві власності належить земельна ділянка площею 0,2320 га, кадастровий № 4623686400:01:002:0476, на якій розташований згаданий житловий будинок. У цьому будинку зареєстроване місце проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , яка вселила та зареєструвала у ньому малолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .. Відповідачі відмовляються в добровільному порядку звільнити будинок, чим перешкоджають позивачу у реалізації його права власності на згадане майно, оскільки вони не є власниками такого, втратили право користування таким і не погоджуються добровільно виселитися. 
З наведених підстав просить виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , в інтересах якої діє ОСОБА_1 ; ОСОБА_5 , в інтересах якого діє ОСОБА_1 ; ОСОБА_6 з житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить на праві власності ОСОБА_3 .
13 лютого 2020 року ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_4 і ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Служби у справах дітей Пустомитівської районної державної адміністрації Львівської області, ОСОБА_7 , ОСОБА_6 про визнання права користування житловим будинком.
В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що ОСОБА_1 та її малолітні діти ОСОБА_4 і ОСОБА_5 проживають у спірному житловому будинку АДРЕСА_1 на законних підставах. ОСОБА_1 зареєстрована у вказаному будинку з 11 січня 1989 року, а її діти ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , також проживають у цьому будинку з народження і у ньому зареєстровані. Стверджує, що вони є членами сім`ї колишнього власника майна ОСОБА_7 . Спірний будинок є єдиним житлом ОСОБА_1 та її сім`ї. Відповідно до ст. 116 ЖК Української РСР та ст. 405 ЦК України виселення члена сім`ї колишнього власника без надання йому іншого житлового приміщення не допускається.
З наведених підстав просить визнати за ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 право користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 12 листопада 2020 року відмовлено у  задоволенні первісного позову ОСОБА_3 та відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_4 і ОСОБА_5 .
Постановою Львівського апеляційного суду від 18 жовтня 2022 року апеляційну скаргу  ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_4 та ОСОБА_5  – задоволено частково, апеляційну скаргу  ОСОБА_3 , яка подана представником ОСОБА_8  – задоволено.
Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 12 листопада 2020 року скасовано та ухвалено у справі нове рішення, яким позов  ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , в інтересах якої діє ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , в інтересах якого діє ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , треті особи Служба у справах дітей Пустомитівської районної державної адміністрації Львівської області, правонаступником якої є Виконавчий комітет Сокільницької сільської ради Львівського району Львівської області, як орган опіки та піклування, Пустомитівський районний сектор Державної міграційної служби України у Львівській області про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення, – задоволено.
Виселено без надання іншого житлового приміщення ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить на праві власності ОСОБА_3 .
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_4 і ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , треті особи Служба у справах дітей Пустомитівської районної державної адміністрації Львівської області, правонаступником якої є Виконавчий комітет Сокільницької сільської ради Львівського району Львівської області, як орган опіки та піклування, ОСОБА_7 , ОСОБА_6 про визнання права користування житловим будинком – відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 28 січня 2026 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Скасовано постанову Львівського апеляційного суду від 18 жовтня 2022 року у частині виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , в інтересах яких діє ОСОБА_1 , з житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить за правом приватної власності ОСОБА_3 .
Передано справу у зазначеній частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
В іншій частині постанову Львівського апеляційного суду від 18 жовтня 2022 року залишено без змін.
Оскільки постановою Верховного Суду від 28 січня 2026 року залишено без змін постанову Львівського апеляційного суду від 18 жовтня 2022 року, якою вирішено зустрічний позов ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_4 і ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , треті особи Служба у справах дітей Пустомитівської районної державної адміністрації Львівської області, правонаступником якої є Виконавчий комітет Сокільницької сільської ради Львівського району Львівської області, як орган опіки та піклування, ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , і в задоволенні зустрічного позову про визнання права користування житловим будинком відмовлено, то судом апеляційної інстанції перевіряється законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції щодо вирішення первинних позовних вимог ОСОБА_3 за поданою ним апеляційною скаргою, який оскаржив рішення суду в цій частині через свого представника ОСОБА_8 . 
Апелянт ОСОБА_3 вважає рішення суду в частині відмови у задоволенні його позову незаконним та необґрунтованим, таким , що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.
Вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи спір, не перевірив усіх його доводів, наведених у позовній заяві та у відзиві на зустрічний позов, та висловлених під час судового розгляду справи, не надав належної правової оцінки поданим доказам, не сприяв всебічному й повному з`ясуванню дійсних обставин справи, що мають юридичне значення для її вирішення, допустив неповноту в з`ясуванні таких обставин та дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні первісного позову. Судом не враховано тієї обставини, що права відповідачів за первісним позовом на користування спірним будинком є похідними від права власності колишнього власника ОСОБА_7 , з припиненням права власності якого на житловий будинок у відповідачів припинилося право користування цим будинком. Вважає, що суд першої інстанції дійшов до необгунтованого та невмотивованого висновку про те, що відповідачі були членами сім`ї попереднього власника житлового будинку, ОСОБА_7 . Суд першої інстанції безпідставно не врахував те, що у матеріалах даної справи відсутні безспірні докази того, що між попереднім власником ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 існували сімейні відносини в розумінні положень ч. 2 ст. 3 СК України. Відомостей щодо спільного побуту попереднього власника спірного житлового будинку ОСОБА_7 з ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , взаємних прав та обов`язків матеріали справи не містять. Також відповідачі не є членами сім`ї попереднього власника нерухомого майна ОСОБА_7 в розумінні ч.2 ст. 64 ЖК України. Відтак, ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не врахував, що під час розгляду справи не було доведено наявності сімейних відносин між попереднім власником ОСОБА_7 та відповідачами. Відповідачі вселились до спірного домоволодіння з дозволу колишнього власника ОСОБА_7 , але фактично вони не були членами сім`ї попереднього власника, оскільки доказів ведення ними спільного господарства матеріали справи не містять, а тому задоволення його первісних вимог, як нового власника є законним, а відповідачі не мають правових підстав для користування спірним будинком. Просить врахувати, що відповідачі не є членами сім`ї позивача, а також що спірний житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , не є місцем проживання відповідачів. Істотною обставиною під час вирішення цієї справи є те, що відповідачці ОСОБА_6 , яка є рідною матір`ю відповідачки ОСОБА_1 та рідною бабцею відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , на праві приватної власності належить житловий будинок загальною площею 222,7 кв.м., житловою площею 143,1 кв.м. який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , і відповідачами не доведено, що зазначене майно не може бути використане ними для проживання. Вважає, що відповідачі не довели, що спірний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 є їхнім єдиним місцем проживання, не спростували належними доказами інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна про наявність у ОСОБА_6 іншого житла. Усі вищенаведені обставини свідчать про те, що відповідачі всупереч волі власника проживають у спірному житловому будинку, чим чинять йому перешкоди та порушують його права на вільне володіння, користування та розпорядження майном, належним йому на праві власності. 
Заслухавши суддю-доповідача, заперечення представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , представника виконавчого комітету Сокільницької сільської ради Львівського району Львівської області – Броди А.Н. щодо задоволення апеляційної скарги ОСОБА_3 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні первісного позову в межах доводів та вимог апеляційної скарги ОСОБА_3 , колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).
Позовні вимоги про виселення без надання іншого житлового приміщення ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить на праві приватної власності ОСОБА_3 , мотивовано тим, що 24 вересня 2013 року між ним та ОСОБА_7 укладено договір дарування житлового будинку, відповідно до якого він набув право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , а відтак він є його єдиним власником. Крім того, йому на підставі договору дарування земельної ділянки від 24 вересня 2013 року належить на праві власності земельна ділянка площею 0,2320 га, кадастровий № 4623686400:01:002:0476, на якій розташований згаданий житловий будинок. Оскільки у будинку проживають та мають зареєстроване місце проживання відповідачів ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , яка вселила та зареєструвала у будинку місце проживання своїх малолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які відмовляються в добровільному порядку виселитися з будинку, з огляду на те, що відповідачі не є членами його сім`ї, втратили право на користування житловим будинком у зв`язку з його відчуженням попереднім власником, а проживаючи у ньому перешкоджають у реалізації ним права власності на згадане майно, він, як власник, змушений звертатися з позовом про їх виселення в судовому порядку.
Відмовляючи у задоволенні первісного позову ОСОБА_3 , суд першої інстанції, встановивши, що попереднім власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , був ОСОБА_7 , який є рідним братом ОСОБА_6 , з яким вони разом проживали у спірному будинку, дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 були членами сім`ї ОСОБА_7 , попереднього власника спірного житлового будинку, а відтак вважав відсутніми підстави для виселення відповідачів з займаного ними житлового будинку без надання їм іншого житла.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_9 та ОСОБА_6 з житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 з огляду на таке.
Зі свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 24 травня 1962 року, вбачається, що ОСОБА_10 та ОСОБА_11 є батьками ОСОБА_12 .
Згідно із свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 , виданим 26 листопада 1983 року, ОСОБА_13 уклав шлюб з ОСОБА_12 , внаслідок чого остання змінила прізвище на « ОСОБА_14 ».
Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого 18 лютого 1989 року, ОСОБА_13 та ОСОБА_6 є батьками ОСОБА_1 (народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 ).
У свідоцтві про народження серії НОМЕР_4 , виданому 27 липня 2010 року, зазначено, що ОСОБА_13 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_4 (народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 ).
Згідно із свідоцтвом про народження серії НОМЕР_5 , виданим 20 березня 2018 року, ОСОБА_9 і ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_5 (народився ІНФОРМАЦІЯ_5 ).
Позивачу  ОСОБА_3 на підставі договору дарування житлового будинку, укладеного між ним та ОСОБА_7 24 вересня 2013 року, належить на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 63,1 кв. м.
Згідно із витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24 вересня 2013 року № 9907383 ОСОБА_3 зареєстрував право власності на спірний житловий будинок 24 вересня 2013 року.
Згідно із відомостями відділу обліку та моніторингу інформацію про реєстрацію місця проживання Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області місце проживання ОСОБА_6 з 25 травня 1978 року зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до будинкової книги у спірному житловому будинку зареєстроване місце проживання ОСОБА_1 – з 25 листопада 2005 року, ОСОБА_4 – з 29 липня 2010 року, ОСОБА_5 – з 02 квітня 2018 року.
Згідно із довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/ будинку осіб та землекористувачів від 30 січня 2020 року № 155, виданою Сокільницькою сільською радою Пустомитівського району Львівської області, зареєстрована у житловому будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_6 є сестрою ОСОБА_7 .
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 03 лютого 2020 року ОСОБА_1 на праві приватної власності належить земельна ділянка в селі Сокільники площею 0,0847 га – для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та дві земельних ділянки площею 0,0052 га та 0,004 га – для ведення особистого селянського господарства, а ОСОБА_9 належить земельної ділянки в селі Сокільники площею 0,1597 га – для ведення особистого селянського господарства.
Також за інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 12 березня 2020 року вбачається, що ОСОБА_6 належить на праві приватної власності житловий будинок, загальною площею 222,7 кв. м за адресою: АДРЕСА_2 та земельна ділянка площею 0,2005 га (кадастровий № 4623686400:01:004:1676).
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини перша та друга статті 2 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України). 
Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (частина третя статті 47 Конституції України).
Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (стаття 8 Конвенції). 
Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (частина перша статті 316 ЦК України).
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. 
Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша та сьома статті 319 ЦК України).
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті 391 ЦК України).
При розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.
Як вбачається зі змісту позовної заяви ОСОБА_3 , він, як власник житлового будинку АДРЕСА_1 , просить зобов`язати відповідачів ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 усунути перешкоди у здійсненні ним прав власника, виселити їх зі спірного житлового будинку, оскільки у зв`язку із припиненням права власності ОСОБА_7 на вказаний житловий будинок припинилося і право користування ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 спірним житловим будинком, оскільки припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім`ї на користування цим будинком. 
Звернення до суду з позовом ОСОБА_3 мотивує тим, що відповідачі не є членами його сім`ї, а відтак він, як власник спірного житлового будинку вправі вимагати їх виселення в судовому порядку. 
Відповідно до статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї (стаття 64 ЖК України).
Громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди (частина перша статті 150 ЖК України).
Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно (частини перша та друга статті 156 ЖК України).
До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК України. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 ЖК України (відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України).
Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Відповідно до частин третьої та четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання дітей, які не досягли чотирнадцятирічного віку є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає (частини перша, третя та четверта статті 29 ЦК України).
Безспірним є те, що власником житлового будинку АДРЕСА_1 до його відчуження ОСОБА_3 на підставі договору дарування, посвідченого 24 вересня 2013 року, був ОСОБА_7 , який є рідним братом відповідача ОСОБА_6 .
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_6 , а ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є її онуками. 
Матеріалами справи безспірно підтверджується те, що відповідачі за родовою ієрархією були членами сім`ї ОСОБА_6 , яка у свою чергу разом з попереднім власником спірного житлового будинку ОСОБА_15 була членом сім`ї ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які також проживали разом із своїми дітьми у спірному житловому будинку. 
З огляду на вищенаведене, враховуючи родинні відносини між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , які є рідними братом та сестрою, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 були членами сім`ї попереднього власника житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_7 , з яким тривалий час разом проживали у спірному житловому будинку, і який не мав будь – яких претензій щодо їх проживання у спірному будинку. 
Судом першої інстанції також встановлено, що місце проживання ОСОБА_6 з 25 травня 1978 року зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 , у цьому ж житловому будинку також зареєстроване місце проживання ОСОБА_1 – з 25 листопада 2005 року, ОСОБА_4 – з 29 липня 2010 року, ОСОБА_5 – з 02 квітня 2018 року.
Наведене підтверджує послідовність вселення у спірний житловий будинок, реєстрації місця проживання відповідачів у спірному житловому будинку, ця послідовність ОСОБА_3 всупереч вимонам статті 81 ЦПК України, не спростована належними та допустимими доказами.
Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що попередній власник житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_7 заперечував щодо вселення і проживання у ньому ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , зазначена обставина судом першої інстанції не встановлена.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 були членами сім`ї попереднього власника спірного житлового будинку, ОСОБА_7 . 
Вищенаведене підтверджує, що у ОСОБА_1 та її двох дітей дійсно виникло право сервітуту на спірний житловий будинок: 1) у матері як неповнолітньої дитини ОСОБА_6 (до заміжжя ОСОБА_12 ), яка є членом сім`ї ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , сестрою ОСОБА_7 – з моменту набуття чинності ЦК України (до реєстрації права власності ОСОБА_3 на спірний житловий будинок); 2) у ОСОБА_4 як неповнолітньої дитини ОСОБА_1 з моменту реєстрації у спірному житловому будинку (до реєстрації права власності ОСОБА_3 на спірний житловий будинок) у відповідності до умов частини другої статті 156 ЖК України; 3) у ОСОБА_5 як неповнолітньої дитини ОСОБА_1 з моменту реєстрації у спірному житловому будинку (після реєстрації права власності ОСОБА_3 на спірний житловий будинок) у відповідності до умов частини другої статті 156 ЖК України. 
З врахуванням вищенаведеного, встановлення такого сервітуту презюмується зокрема на підставі частини першої статті 405 ЦК України.
Право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом (частина перша статті 401 ЦК України).
Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (частина перша статті 402 ЦК України).
Сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду (частини перша–третя статті 403 ЦК України).
Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном (частина п`ята статті 403 ЦК України).
Сервітут зберігає чинність у разі переходу до інших осіб права власності на майно, щодо якого він встановлений (частина шоста статті 403 ЦК України).
Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (стаття 405 ЦК України).
Частина перша статті 406 ЦК України передбачає, що сервітут припиняється у разі: 1) поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; 2) відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; 3) спливу строку, на який було встановлено сервітут; 4) припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; 5) невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; 6) смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут.
Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення, або в інших випадках, встановлених законом (згідно із частинами другою та четвертою статті 406 ЦК України).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 щодо застосування статті 406 ЦК України, зазначила, що положення цієї статті ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення можуть бути застосовані за умови наявності такої підстави – якщо сервітут був встановлений, але потім припинився.
Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.
Верховний Суд у постанові від 09 грудня 2020 року у справі № 442/7187/18 також звертав увагу, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 ЖК України, які кореспондуються з частиною третьою статті 403 ЦК України, водночас ОСОБА_3 позовні вимоги щодо несплати коштів за користування спірним житловим будинком відповідачами не висував.
Відмовляюч у задоволенні позову ОСОБА_3 , суд першої інстанції вірно виходив з відсутності підстав, передбачених частиною 1 статті 406 ЦК України, для припинення сервітуту, оскільки матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 та її діти не проживали у спірному будинку більше трьох років підряд, тобто протягом цього безперервного строку не користувались відповідним сервітутом. 
Відповідно до зазначених вище норм права та з урахуванням встановлених обставин цієї справи характер спорідненості саме ОСОБА_3 з ОСОБА_1 не є сам по собі достатньою підставою для застосування пункту 4 частини першої (припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту), частини другої (обставиною, яка має істотне значення для скасування існуючого сервітуту ОСОБА_1 та її дітей) або частини четвертої статті 406 ЦК України.
А відтак, колегія суддів вважає, що відсутні підстави вважати припиненим сервітут відповідачів на користування спірним житловим будинком.
Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом (частина перша статті 109 ЖК України).
Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частина друга статті 109 ЖК України).
Частина 4 статті 109 ЖК Української РСР передбачає, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. 
Відповідно до статті 157 ЖК Української РСР членів сім`ї власника житлового будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною 1 статті 116 ЖК Української РСР. Виселення провадиться без надання іншого жилого приміщення. 
Згідно з частиною 1 статті 116 ЖК Української РСР виселення членів сім`ї власника жилого будинку без надання іншого жилого приміщення допускається, якщо систематичне порушення правил співжиття робить неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними.
Колегія суддів враховує те, що ОСОБА_3 , звернувшись з позовом про виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , не зазначив передбачених законом підстав для їх виселення, позивачем, всупереч вимога статті 81 ЦПК України, не надано суду належних та допустимих доказів доказів на підтвердження наявності підстав для виселення відповідачів з житлового будинку, передбачених частиною 1 статті 116 ЖК Української РСР без надання їм іншого житла. 
Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц, не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень ст. 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.
За відсутності доказів на підтвердження наявності на земельних ділянках, що є у власності ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , споруд, придатних для проживання, сама лише наявність у їх власності земельних ділянок, не може бути підствою для задоволення позову  ОСОБА_3 .
Судом першої інстанції встановлено, що у матері ОСОБА_1 є у власності житловий будинок загальною площею 222,7 кв. м.
З точки зору оцінки пропорційності втручання у право ОСОБА_1 та її двох дітей користуватися спірним житловим будинком загальною площею 63,1 кв. м, у якому презюмується можливе проживання чотирьох осіб, з урахуванням наявності у її матері житлового будинку загальною площею 222,7 кв. м, у якому також презюмується можливе проживання чотирьох осіб, з урахуванням прав ОСОБА_3 на спірний житловий будинок та дійсних сімейних відносин мешканців спірного житлового будинку, підставним є вважати, що відповідне втручання може бути пропорційним, однак таке не може бути законним за умови заперечення ОСОБА_6 , оскільки ОСОБА_1 , яка є повнолітньою дитиною своєї матері, тільки за цим фактом родинних стосунків вже не має права на проживання у цьому іншому будинку без згоди її матері.
ОСОБА_1 навіть як повнолітня дитина не позбавлена можливості на вселення та проживання у будинку своєї матері разом із своїми дітьми, як член саме її родини, а не ОСОБА_3 , що, у тому числі, може відповідати кращим інтересам цих дітей, враховуючи, що загальна площа спірного житлового будинку – 63,1 кв. м, однак реалізація такої можливості залежить від волі ОСОБА_6 .
При апеляційному перегляді оскаржуваного рішення суду представник ОСОБА_6 – ОСОБА_2 долучила договір дарування житлового будинку та земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Львівського районного нотаріального округу Львівської області Віблою І.Ю. 13 лютого 2026 року, за умовами якого ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_16 житловий будинок АДРЕСА_2 та земельну ділянку загальною площею 0.08 га для будівництва та обслуговування житлового будинку. 
Тобто, станом на час перегляду справи судом апеляційної інстанції ОСОБА_6 не є власником житлового будинку АДРЕСА_2 , а відтак не може надавати згоду на вселення у цей будинок та проживання у ньому ОСОБА_1 та її дітей – ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . 
А відтак, житловий будинок АДРЕСА_1 є єдиним місцем проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
За вищенаведеного, колегія суддів вважає, що виселення ОСОБА_1 , її неповнолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 порушує їх гарантовані Конвенцією права.
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Висновки Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) щодо застосування статті 8 Конвенції свідчать про гарантування кожній особі права на повагу до її житла.
Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).
Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі Садов`як проти України зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене згідно із законом. Вислів згідно із законом не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі Кривіцька та Кривіцький проти України (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття житло не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання житлом, яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме – від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі Прокопович проти Росії, заява № 58255/00, п. 36).
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі МакКенн проти Сполученого Королівства (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві (рішення від 18 грудня 2008 р. у справі Савіни проти України (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).
Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення у справі Зехентнер проти Австрії (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56).
Концепція житла має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі Коннорс проти Сполученого Королівства (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі Зехентнер проти Австрії, зазначене вище, п. 60).
Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення від 09 жовтня 2007 року у справі Станкова проти Словаччини (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі МакКенн проти Сполученого Королівства , п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі Косіч проти Хорватії (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі Пауліч проти Хорватії (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45).
Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (mutatis mutandis рішення у справі Беєлер проти Італії (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110).
ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.
У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно суспільний інтерес; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. 
ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання справедливого балансу, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Враховуючи встановлені судом першої інстанції обставини справи, колегія суддів, вважає, що виселення відповідачів з житлового будинку АДРЕСА_1 , не є законним та пропорційним заходом, таким, що переслідує легітимну мету та є необхідним, оскільки у належному ОСОБА_3 на праві власності будинку проживають ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які будучи членами сім`ї попереднього власника будинку ОСОБА_7 , правомірно вселился та проживають у будинку, правомірно набули право на користування цим будинком (сервітут), передбачені законом підстави припинення сервітуту відсутні, спірний житловий будинок є єдиним житлом для ОСОБА_1 , її дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а відтак виселення відповідачів фактично позбавить їх права на житло у спірному житловому будинку, позбавить їх такого права в цілому, так як їх сім`я не буде забезпечена житлом.
З огляду на вищенаведене, апеляційну скаргу ОСОБА_3 на оскаржуване рішення суду щодо відмови у задоволенні первісного позову ОСОБА_3 слід залишити без змін. 
Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка подана його представником ОСОБА_8 – залишити без задоволення.
Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 12 листопада 2020 року щодо відмови у задоволенні первісного позову ОСОБА_3 залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
У зв`язку з перебуванням суддів у відпустці повна постанова складена 08 червня 2026 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета 

Судді: О.М. Ванівський 

Р.П. Цяцяк