Єдиний унікальний номер 142/260/26
Номер провадження 2/142/387/26

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
іменем України
07 липня 2026 року с-ще Піщанка

Піщанський районний суд Вінницької області
в складі:
головуючого судді Гринишиної А.А.
з участю 
секретаря судового засідання Курасевич В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в с-щі Піщанка Вінницької області в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін цивільну справу за позовом за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

08 квітня 2026 року до Піщанського районного суду Вінницької області надійшла позовна заява ТОВ "Споживчий центр" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якій позивач просить суд стягнути з відповідача на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (01032, м. Київ, вул. Саксаганського, 133-А, код за ЄДРПОУ: 37356833 , МФО 305299 , р/р НОМЕР_1 ) заборгованість за Кредитним договором № 31.08.2025-100002360 від 03.09.2025 у розмірі 72830 гривень; cудові витрати покласти на Відповідача/Проводити розгляд малозначної справи в порядку спрощеного позовного провадження без участі позивача та його представника - за наявними в матеріалах справи доказами.
Свої вимоги позивач мотивує тим, що 03 вересня 2025 року між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір (оферту) №31.08.2025-100002360. Відповідно до умов договору відповідачу було надано кредит у сумі 10 000 грн строком на 181 день, із кінцевою датою повернення 02 березня 2026 року, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 1 % на день та комісії, пов`язаної з наданням кредиту, у розмірі 20 % від суми кредиту, що становить 2 000 грн. 11 вересня 2025 року між сторонами було укладено додатковий договір, відповідно до якого за ініціативою позичальника суму кредиту було збільшено до 21 000 грн шляхом надання другого траншу у розмірі 11 000 грн. Одночасно була нарахована комісія за надання другого траншу у розмірі 2 200 грн. Позивач зазначає, що кредитні кошти були перераховані відповідачу на платіжну картку із використанням реквізитів електронного платіжного засобу, що підтверджується відповідними документами про проведення платіжних операцій. Відповідно до умов договору відповідач зобов`язувався своєчасно повернути кредит, сплачувати проценти та комісію у строки, визначені договором і графіком платежів. Разом з тим відповідач належним чином свої договірні зобов`язання не виконав, кредитні кошти у встановлений договором строк не повернув, проценти та комісію не сплатив, у зв`язку із чим станом на день звернення до суду утворилась заборгованість у загальному розмірі 72 830 грн, яка, за розрахунком позивача, складається з: 21 000 грн - основна сума кредиту; 37 130 грн - проценти за користування кредитом; 4 200 грн - комісія, пов`язана з наданням кредиту; 10 500 грн - проценти, нараховані відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України. У зв`язку з невиконанням відповідачем умов кредитного договору позивач просить стягнути зазначену заборгованість та понесені судові витрати.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08 квітня 2026 року дану позовну заяву було передано для розгляду судді Гринишиній А.А.
Відповідно до вимог ч. 6 ст. 187 ЦПК України, враховуючи, що відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, судом 13 квітня 2026 року було направлено запит до Піщанської селищної ради Вінницької області щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача ОСОБА_1 
21 квітня 2026 року на адресу суду від Піщанської селищної ради Вінницької області надійшла відповідь за вих. № 893 від 15 квітня 2026 року, відповідно до якої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований в АДРЕСА_1 .
В період часу з 15 квітня 2026 року по 10 травня 2026 року головуючий по справі суддя Гринишина А.А. перебувала у відпустці та мала тимчасову непрацездатність відповідно до наказів голови суду та листів тимчасової непрацездатності.
Ухвалою судді Піщанського районного суду Вінницької області від 12 травня 2026 року постановлено відкрити провадження в даній цивільній справі, розгляд справи вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін про дату, час та місце проведення судового засідання, призначено по цивільній справі судове засідання на 09 годину 30 хвилин 12 червня 2026 року, яке в подальшому, у зв`язку з неявкою відповідача, відкладене до 07 липня 2026 року.
Ухвалою суду від 07 липня 2026 року постановлено провести заочний розгляд цивільної справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Споживчий центр" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю "Споживчий центр" повноважного представника в судове засідання не направив, проте в позовній заяві просив суд розгляд справи проводити без участі представника позивача та не заперечував проти ухвалення у справі заочного рішення у разі неявки відповідача.
Відповідач ОСОБА_1 в жодне судове засідання, у тому числі 07 липня 2026 року, не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується повернутими рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень, з яким відповідачу за встановленою судом адресою реєстрації місця проживання було направлено повістки про виклик до суду.
При цьому суд враховує, що відповідно до положень п. 1, п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день вручення судової повістки під розписку, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Відповідно до ч. 2 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.
Враховуючи, що сторони не прибули в судове засідання, перешкод для розгляду справи судом не встановлено, то суд вважає за можливе здійснювати судовий розгляд без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України.
Враховуючи, що відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, не з`явився в жодне судове засідання без повідомлення причин неявки, відзив на позовну заяву не подав, суд, за згодою позивача, вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, на підставі наявних у справі доказів, відповідно до положень ч. 1 ст. 280, ч. 4 ст. 223 ЦПК України.
Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, вивчивши доводи позовної заяви, письмові докази, надані позивачем, та норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, приходить до наступного.
Згідно з частинами першою, третьою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених законом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
На підставі досліджених письмових доказів судом встановлено, що 03 вересня 2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №31.08.2025-100002360, який складається з пропозиції про укладення кредитного договору (оферти), заявки кредитного договору, відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепту) та інформаційного повідомлення позичальника.
Відповідно до умов договору відповідачу було надано кредит у розмірі 10 000 грн строком на 181 день із датою повернення 02 березня 2026 року.
Пунктом 6 договору сторони погодили фіксовану процентну ставку у розмірі 1 % за кожний день користування кредитом, яка застосовується протягом усього строку кредитування та не може бути збільшена кредитодавцем в односторонньому порядку.
Також умовами договору передбачено комісію, пов`язану з наданням кредиту, у розмірі 20 % від суми кредиту, що становить 2 000 грн, яка нараховується у день видачі кредиту.
Згідно з умовами договору денна процентна ставка становить 0,89 %, а орієнтовна реальна річна процентна ставка та загальна вартість кредиту визначені сторонами відповідно до вимог Закону України «Про споживче кредитування».
Крім того, 11 вересня 2025 року між сторонами укладено додатковий договір до кредитного договору, відповідно до якого за ініціативою позичальника суму кредиту було збільшено до 21 000 грн шляхом надання другого траншу в сумі 11 000 грн.
Цим же додатковим договором встановлено комісію за надання другого траншу у розмірі 2 200 грн, що становить 20 % від його суми.
Судом встановлено, що кредитний договір та додатковий договір були підписані відповідачем із використанням одноразового ідентифікатора відповідно до вимог Закону України «Про електронну комерцію».
Відповідно до інформації, отриманої через систему BankID Національного банку України, під час укладення договору було проведено ідентифікацію та верифікацію відповідача із використанням його персональних даних та документа, що посвідчує особу.
На підтвердження виконання своїх зобов`язань позивачем надано довідку про перерахування кредитних коштів, відповідно до якої 03 вересня 2025 року відповідачу було перераховано перший транш кредиту в сумі 10 000 грн, а 11 вересня 2025 року, другий транш у сумі 11 000 грн на належний відповідачу електронний платіжний засіб.
Таким чином, суд доходить висновку, що позивач належним чином виконав свої договірні зобов`язання щодо надання кредитних коштів.
Відповідач, у свою чергу, доказів належного виконання умов кредитного договору суду не надав.
Згідно з наведеним позивачем розрахунком заборгованості станом на день звернення до суду за відповідачем обліковується заборгованість у загальному розмірі 72 830 грн, яка складається із:
21 000 грн прострочена заборгованість за основною сумою кредиту; 37 130 грн заборгованість за процентами за користування кредитом; 4 200 грн заборгованість зі сплати комісії, пов`язаної з наданням кредиту; 10 500 грн проценти, нараховані відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України.
Під час вирішення спірних правовідносин суд виходить з того, що їх правове регулювання здійснюється нормами Цивільного кодексу України та нормами Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» та Закону України «Про електронну комерцію».
З огляду на положення частини 1 статті 202 Цивільного кодексу України укладена між сторонами угода визнається правочином, тобто дією особи, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Положеннями ч. ч. 2 та 4 статті 202 Цивільного кодексу України передбачено, що двосторонні правочини є договорами, в яких погоджена дія двох або більше сторін.
Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Загальні правила щодо форми договору визначено статтею 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами.
У постанові КЦС ВС від 12 січня 2021 року у справі №524/5556/19 Верховний суд зазначив, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК).
Відповідно до частини 3 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина 4 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (частина 6 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі - частина 12 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію».
Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
У постанові Верховного Суду від 07 квітня 2021 року у справі № 623/2936/19 зазначено: «Відповідно до статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Згідно частин першої та другої статті 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію(оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (пункт 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»). У статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено порядок укладення електронного договору. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів (стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію»). Тому укладення договору з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію».
При цьому, під час вирішення спірних правовідносин суд виходить з того, що статтею 204 ЦК України регламентована презумпція правомірності правочину.
Так, відповідно до наведеної норми права правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Жодних судових рішень про визнання укладеного між сторонами правочину недійсним або встановлення його нікчемним суду не надано.
Згідно зі статтею 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Приписами статті 530 ЦК України, обумовлено що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно піддягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.
Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Статтею 1056-1 ЦК України визначено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Відповідно до статті 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно зі статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Приписами статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Частинами 1, 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Як встановлено судом, відповідно до розрахунку заборгованості, наданого позивачем, заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором №31.08.2025-100002360 від 03 вересня 2025 року становить 72 830,00 грн, з яких: 21 000,00 грн – заборгованість за основною сумою кредиту, 37 130,00 грн – заборгованість за процентами за користування кредитом, 10 500,00 грн – проценти, нараховані відповідно до статті 625 ЦК України, 4 200,00 грн – заборгованість зі сплати комісії.
Водночас відповідно до пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та протягом тридцяти днів після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані починаючи з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) таких договорів, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Таким чином, законодавцем на період дії воєнного стану змінено правове регулювання наслідків порушення грошових зобов`язань за кредитними договорами. Зокрема, позичальники звільняються від відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України, а також від обов`язку сплачувати штрафні санкції та інші платежі, нараховані у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання.
За таких обставин суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» про стягнення з ОСОБА_1 10 500,00 грн процентів, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України, є безпідставними, оскільки суперечать вимогам пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, а тому задоволенню не підлягають.
Крім того, щодо стягнення з відповідача сум комісії, суд зазначає наступне.
Верховний Суд у постанові від 18 березня 2020 року у справі №183/2122/15 зробив висновок про те, що відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).
У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року №6-1746цс16 зазначено, що встановлення банком в кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок клієнта, є незаконним. Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 02 жовтня 2019 року по справі №740/4328/14.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).
Згідно із Законом України «Про захист прав споживачів» послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1).
Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.
Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року у справі №6-2071цс16.
Крім того, аналізуючи норми ст.549-552,625,1046,1048,1050 ЦК України, суд вказує на те, що наслідками укладення договору позики є: зобов`язання позичальника повернути позикодавцеві суму грошових коштів (суму позики); одержання позикодавцем від позичальника процентів від суми позики; сплата позичальником позикодавцю індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми; сплату позичальником позикодавцю неустойки (штрафу, пені) у разі порушення боржником зобов`язання.
Проте, положеннями параграфа 1 «Позика» Глави 71 Розділу І Книги п`ятої ЦК України не передбаченого такого наслідку укладення договору позики як сплата комісії.
Тому, враховуючи викладене, суд не вбачає правових підстав для стягнення з відповідача заборгованості зі сплати комісії за надання кредиту в розмірі 4 200,00 грн.

З огляду на наведене належна до стягнення з відповідача на користь позивача сума заборгованості за кредитним договором №31.08.2025-100002360 від 03 вересня 2025 року становить 58 130,00 грн, з яких 21 000,00 грн – заборгованість за основною сумою кредиту та 37 130,00 грн – заборгованість за процентами за користування кредитом.
Оскільки відповідач у судове засідання не з`явився та належними і допустимими доказами не спростував доводів позивача, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за основною сумою кредиту та процентами за користування кредитом знайшли своє підтвердження під час розгляду справи. Враховуючи, що умовами кредитного договору встановлено обов`язок позичальника повернути отримані кредитні кошти та сплатити проценти за користування ними, а відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав, суд доходить висновку, що у позивача виникло право вимоги повернення зазначеної суми заборгованості.
На підставі аналізу наведених норм матеріального права та досліджених судом доказів, що містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, а тому з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» слід стягнути заборгованість за кредитним договором №31.08.2025-100002360 від 03 вересня 2025 року в розмірі 58 130,00 грн, з яких 21 000,00 грн - заборгованість за основною сумою кредиту та 37 130,00 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат між сторонами суд враховує, що відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов підлягає частковому задоволенню, з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2 125 грн 02 коп. 
Доказів понесення інших судових витрат позивачем суду не надано.
Керуючись ст.ст. 512, 514, 525, 526, 530, 610, 612, 1048, 1050, 1054, 1056, п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, ст.ст. 11, 13, 76-81, 137, 141, ч.8 ст. 178, 259, 263-265, 272, 273, 279-283, 289 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_2 ; ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (01032, м. Київ, вул. Саксаганського, 133-А, код ЄДРПОУ 37356833, МФО 305299, р/р НОМЕР_3 ) заборгованість за кредитним договором №31.08.2025-100002360 від 03 вересня 2025 року у розмірі 58 130 (п`ятдесят вісім тисяч сто тридцять) гривень 00 копійок.
Стягнути з ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_2 ; ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (01032, м. Київ, вул. Саксаганського, 133-А, код ЄДРПОУ 37356833, МФО 305299, р/р НОМЕР_3 ) судовий збір у розмірі 2 125 (дві тисячі сто двадцять п`ять) гривень 02 копійки.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Відповідач, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Вінницького апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Позивач, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повне рішення складено 07 липня 2026 року

Сторони по справі:

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр», код ЄДРПОУ 37356833, адреса: 01032, м. Київ, вул. Саксаганського, 133-А.
Відповідач: ОСОБА_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Суддя: