ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2026 року 
м. Київ
cправа № 910/4243/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Мамалуй О.О. - головуючий, Баранець О.М., Кондратова І.Д.,
за участю секретаря судового засідання - Федорової О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу  ОСОБА_1 
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 02.12.2025
у складі колегії суддів: Владимиренко С.В. - головуючий, Ходаківська І.П., Демидова А.М.
та на рішення господарського суду міста Києва від 15.07.2025
суддя: Ягічева Н.І.
у справі № 910/4243/25
за позовом  ОСОБА_1 
до 1. ОСОБА_2 
2. ОСОБА_3 
3. ОСОБА_4 
4. Акціонерного товариства "Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд "Денмарк", 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів - товариство з обмеженою відповідальністю "Будіндустрія-Сервіс ЛТД", 
про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, скасування реєстраційного запису,
за участю представників: 
від позивача: Мельник Н.Й.,  від відповідача-3: не з?явилися, 
від відповідача-1: не з?явилися,  від відповідача-4: не з?явилися, 
від відповідача-2: ОСОБА_3.,
від третьої особи: не з?явилися
ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 звернулася до господарського суду з позовом до ОСОБА_2 (відповідач-1), ОСОБА_3 (відповідач-2), ОСОБА_4 (відповідач-3), акціонерного товариства «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Денмарк» (відповідач-4) про визнання недійсними договорів купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Будіндустрія-Сервіс ЛТД» від 02.04.2024 та від 02.09.2024 (далі за текстом - Договір 1 та Договір 2), укладених між відповідачем 1 та відповідачем 2, та між відповідачем 1 та відповідачем 3; скасування реєстраційного запису 1000681070049008639 від 30.04.2024, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Радзієвською В.В. та 1009551070057000352 від 13.09.2024, вчиненого державним реєстратором Радомишльської міської ради Краєвською Т.П.; визначення статутного капіталу ТОВ «Будіндустрія-Сервіс ЛТД» у розмірі 2 175 000,00 грн; визначення розміру часток учасників у статутному капіталі ТОВ «Будіндустрія-Сервіс ЛТД»: відповідач 1 - розмір частки учасника 2 175 000,00 грн (100%).

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивачка посилається на те, що спірні Договори укладені її чоловіком з відповідачами 2, 3, без її згоди, тоді як предметом Договорів 1 та 2 є частка у статутному капіталі ТОВ «Будіндустрія-Сервіс ЛТД», яка є об`єктом спільної сумісної власності, оскільки була придбана її чоловіком у шлюбі із нею. При цьому відповідач 2 діяв недобросовісно, оскільки не міг не знати про те, що відповідач 1 є одруженим із позивачкою. Договір 2 укладений від імені відповідача 1 неуповноваженою особою, оскільки відповідач 1 не уповноважував Колесника Сергія Вікторовича на укладення Договору 2, що підтверджується нотаріально посвідченою заявою відповідача 1 від 24.09.2024.

З метою ефективного способу захисту своїх прав та охоронюваних законом інтересів позивачка просить суд скасувати спірні реєстраційні дії, визначити розмір статутного капіталу Товариства та розмір частки учасника Товариства - відповідача 1.

Короткий зміст оскаржуваних рішення місцевого та постанови апеляційного господарських судів і мотиви їх ухвалення

Рішенням господарського суду міста Києва від 15.07.2025 у справі №910/4243/25 у задоволенні позову відмовлено. 

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивачкою не доведено, що відповідачі 2, 3 при укладенні спірних Договорів 1 та 2 діяли недобросовісно, а тому суд дійшов висновку, що правові підстави для визнання недійсними спірних Договорів з підстав невідповідності ст. 65 Сімейного кодексу України, відсутні. 

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 02.12.2025 у справі №910/4243/25 рішення господарського суду міста Києва від 15.07.2025 скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову.

Апеляційний господарський суд зазначив, що незалучення Товариства з обмеженою відповідальністю «Будіндустрія - Сервіс ЛТД» до участі у даній справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів 1-4 є безумовною підставою для скасування рішення господарського суду міста Києва від 15.07.2025 у справі №910/4243/25.

При цьому, приймаючи нове рішення про відмову у позові, апеляційний господарський суд виходив із того, що позивачкою не доведено те, що відповідачі 2 та 3 є недобросовісними набувачами часток у статутному капіталі Товариства за спірними правочинами, та знали чи не могли не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, що уклав договори, не отримував згоди на це другого подружжя.

Також суд вказав, що нотаріально посвідчена заява відповідача 1 від 24.09.2024, якою він повідомив, що не підписував довіреність від 12.04.2024, видану на ім`я Колесника Сергія Вікторовича , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не може бути належним та допустимим доказом відсутності та/чи недійсності довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Радзієвською В.В. від 12.04.2024 за реєстровим №300, якою відповідач 1 уповноважив Колесника Сергія Вікторовича на підписання Договору 2 та Акта приймання-передачі частки у статутному капіталі ТОВ «Будіндустрія-Сервіс ЛТД» від 02.09.2024.

Враховуючи те, що спірні реєстраційні записи здійснено державним реєстратором на підставі спірних правочинів, та за відсутності підстав для визнання Договорів 1 та 2 недійсними, суд апеляційної інстанції дійшов висновку що відсутні підстави для задоволення вимог про скасування реєстраційного запису 1000681070049008639 від 30.04.2024, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Радзієвською В.В. та 1009551070057000352 від 13.09.2024, вчиненого державним реєстратором Радомишльської міської ради Краєвською Т.П., як похідних вимог, задоволення яких залежить від основної вимоги про визнання недійсними спірних Договорів 1 та 2. Так само не підлягають задоволенню позовні вимоги про визначення статутного капіталу ТОВ «Будіндустрія-Сервіс ЛТД» у розмірі 2 175 000,00 грн та визначення розміру часток учасників у статутному капіталі ТОВ «Будіндустрія-Сервіс ЛТД». 

Короткий зміст доводів та вимог касаційної скарги

ОСОБА_1 , не погоджуючись з рішенням та постановою у даній справі, звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить постанову Північного апеляційного господарського суду від 02.12.2025 та рішення господарського суду міста Києва від 15.07.2025 у справі №910/4243/25 скасувати повністю, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 у справі № 910/4243/25 у повному обсязі.

Скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України.

Скаржниця стверджує, що висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 12.06.2025 по справі №756/59/20, не були враховані судом при ухваленні оскаржуваної постанови, зокрема щодо того, що контрагенти зобов?язані перевіряти перебування певної особи у шлюбі, в тому числі шляхом отримання відомостей з Державного реєстру актів цивільного стану громадян. На думку скаржника відповідачі -2-3 не були позбавлені можливості запросити у відповідача-1 витяг з відповідного Реєстру.

Скаржниця посилається на п. 4.2. Розділу 2 Глави 1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України при посвідченні правочинів щодо розпорядження спільним майном подружжя, за яким якщо документ, що посвідчує право власності, оформлений на ім`я одного з подружжя, нотаріус вимагає письмову згоду іншого з подружжя. Справжність підпису другого з подружжя на заяві про таку згоду має бути нотаріально засвідчена.

Також скаржнця посилається на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 12.09.2023 у справі №910/8413/21 щодо добросовісності сторін правочину.

Зазначає, що оспорювані договори купівлі-продажу часток порушують права позивача як співвласника зазначених часток, і подання скарги до Міністерства юстиції України щодо дій приватних нотаріусів чи подання позову про визнання недійсними актів приймання-передачі частки у статутному капіталі жодним чином не призведе до відновлення порушених прав позивача. Про належність заявленого позивачем способу захисту наголошував Верховний Суд у постанові від 16.01.2025 у справі №922/405/24.

У скарзі вказано, що суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив у долученні до матеріалів справи важливих для даної справи документів, які стосуються добросовісності учасників оспорюваних правочинів. Так, разом з апеляційною скаргою, Позивачем було подано: 1. Копію листа Національної поліції України про здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні №42022000000000455 від 14.04.2022; 2. Роздруківку з сайту Київського апеляційного суду щодо справи № 757/29725/25-к; 3. Роздруківку з ЄДРСР ухвали Печерського районного суду міста Києва від 24.06.2025 у справі № 757/29725/25-к; 4. Роздруківку з сайту Київського апеляційного суду щодо справи № 757/30227/25-к; 5. Роздруківку з ЄДРСР ухвали Печерського районного суду міста Києва від 26.06.2025 у справі № 757/30227/25-к. Наведені документи стосувались обставин добросовісності дій сторін та приватного нотаріуса під час укладення оспорюваних договорів.

На думку скаржниці суд застосував положення ст. 269 ГПК України без врахування висновку щодо їх застосування, викладеного у постанові Верховного Суду від 20.11.2025 по справі № 921/489/24 відповідно до якого: «…тлумачення положень частини четвертої статті 267, 269 ГПК України дає Верховному Суду можливість виснувати, що суд апеляційної інстанції, здійснюючи апеляційний розгляд справи, може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа, з доведених нею поважних причин, не мала можливості подати до суду першої інстанції. Разом з тим, вирішуючи питання стосовно прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, суд апеляційної інстанції зобов`язаний мотивувати свій висновок у відповідній ухвалі або в ухваленому судовому рішенні. Крім того, у разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів. Випадки дослідження апеляційним судом нових доказів можуть бути, зокрема, такими: докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, не знала і не могла знати про їх існування.

Також вказує на неврахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 15.06.2023 у справі № 910/21122/20 та від 16.06.2023 у справі №925/1775/21, зокрема щодо застосування статті 236 ГПК України.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

ОСОБА_3 у відзиві на касаційну скаргу зазначає, що в постанові Північного апеляційного господарського суду від 02.12.2025 було надано детальну оцінку аргументу Позивачки про зобов`язання саме контрагентів її чоловіка ( ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ) перевірити його сімейний стан через Державний реєстр актів цивільного стану громадян. Також стверджує, що врахування факту відсутності згоди Позивачки на укладання її чоловіком, ОСОБА_2 , договору від 01.04.2024 про придбання частки 100% в статутному капіталі ТОВ «Будіндустрія-Сервіс ЛТД» у ОСОБА_6 , є важливим з огляду також на правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 03.06.2024 року у справі № 712/3590/22. Зауважує, що жодних записів (відміток) про реєстрацію шлюбу між ОСОБА_2 та Позивачкою у паспорті громадянина України ОСОБА_2 , на момент укладання оскаржуваних правочинів з Відповідачем-2 та Відповідачем-3 не було. Також посилається на висновки Великої Палати Верховного Суду, зроблені в постанові від 11.10.2023 у справі № 756/8056/19 та у постанові від 05.09.2024 у справі № 908/1339/23.

Відповідач-2 наголошує, що на момент укладання договорів, дійсність яких оскаржується Позивачем в рамках даного господарського спору, - жодних санкцій ні до самого підприємства ТОВ «Будіндустрія-Сервіс ЛТД», ні до учасників (засновників) або кінцевих бенефіціарних власників цього підприємства, ні до ОСОБА_6 , ні до ОСОБА_2 , ні до ОСОБА_3 , ні до ОСОБА_4 - не було введено ні Рішенням РНБО від 12.05.2023, ні жодним іншим рішенням органу державної влади. Укладання оскаржуваних договорів купівлі-продажу часток в статутному капіталі ТОВ «Будіндустрія-Сервіс ЛТД» жодних чином не перетиналось в правовому полі із Законом України «Про санкції», і відповідно, правовідносини, що виникли під час укладання та виконання даних договорів, не є і ніколи не були предметом досудового розслідування в рамках кримінального провадження №42022000000000455 від 14.04.2022.

Обставини справи, встановлені господарськими судами попередніх інстанцій

Товариство з обмеженою відповідальністю «Будіндустрія-Сервіс ЛТД» є юридичною особою створеною за законодавством України, дата державної реєстрації 07.11.2003.

Як вказує позивачка, вона та відповідач 1 перебувають у шлюбі з 05.04.2023, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .

01.04.2024 між відповідачем 1, як Покупцем, та громадянином України ОСОБА_6 , як Продавцем, укладено Договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Будіндустрія-Сервіс ЛТД», за яким відповідач 1 придбав частку розміром 100% у статутному капіталі ТОВ «Будіндустрія-Сервіс ЛТД», номінальною вартістю 2 175 000,00 грн.

Вказаний Договір набуття частки (100%) у статутному капіталі ТОВ «Будіндустрія-Сервіс ЛТД» відповідачем 1 був укладений особисто, без згоди позивачки.

Вказана частка у статутному капіталі ТОВ «Будіндустрія-Сервіс ЛТД» була передана громадянином України ОСОБА_6 відповідачу 1, за нотаріально посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козленко В.В. актом приймання-передачі частки у статутному капіталі ТОВ «Будіндустрія-Сервіс ЛТД» від 01.04.2024, без згоди позивачки на набуття частки (100%) у статутному капіталі у ТОВ «Будіндустрія-Сервіс ЛТД» відповідачем 1 особисто. 

02.04.2024 відповідач 1, як Продавець, уклав із відповідачем 2, від імені якого діяла Колесник Юлія Григорівна , на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Козленко В.В. від 18.12.2023, зареєстрованої за №308, як Покупцем, Договір 1, за яким Продавець продав, а Покупець прийняв частку Продавця у статутному капіталі ТОВ «Будіндустрія-Сервіс ЛТД» розміром 50%, номінальною вартістю 1 087 500,00 грн. Статутний капітал на момент укладення цього Договору: 2 175 000,00 грн (підпункт 1.3.4 пункту 1.3 Договору 1).

Вказана частка (50%) у статутному капіталі ТОВ «Будіндустрія-Сервіс ЛТД» була передана відповідачем 1 відповідачу 2 від імені якого діяла Колесник Юлія Григорівна , на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Козленко В.В. від 18.12.2023, зареєстрованої за №308, за актом приймання-передачі частки у статутному капіталі ТОВ «Будіндустрія-Сервіс ЛТД» від 02.04.2024, нотаріально посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Козленко В.В. від 02.04.2024, зареєстрованим за №204, 205.

02.09.2024 відповідач 1 в особі уповноваженого представника Колесника Сергія Вікторовича , який діяв на підставі довіреності, виданої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Радзієвською В.В. від 12.04.2024, за реєстровим №300, як Продавець, уклав із відповідачем 3, як Покупцем, Договір 2, за яким Продавець продав, а Покупець прийняв частку Продавця у статутному капіталі ТОВ «Будіндустрія-Сервіс ЛТД» у розмірі 9 587 500,00 грн, що становить 50% у Статутному капіталі ТОВ «Будіндустрія-Сервіс ЛТД».

Згідно з підпунктом 1.2.4 пункту 1.2 Договору 2 Статутний капітал ТОВ «Будіндустрія-Сервіс ЛТД» становить 19 175 000,00 грн.

Вказана частка (50%) у статутному капіталі ТОВ «Будіндустрія-Сервіс ЛТД» була передана відповідачем 1 в особі уповноваженого представника Колесника Сергія Вікторовича , який діяв на підставі довіреності, виданої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Радзієвською В.В. від 12.04.2024, за реєстровим №300, відповідачу 3 за нотаріально посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Радзієвської В.В. актом приймання-передачі частки у статутному капіталі ТОВ «Будіндустрія-Сервіс ЛТД» від 02.09.2024, зареєстрованим за № 560, 561.

Позивачкою у позовній заяві зазначено, що відповідач 4 є власником частки (10%) у статутному капіталі ТОВ «Будіндустрія-Сервіс ЛТД», про що свідчать відомості з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (витяг від 26.03.2025). 

Позивачка вважає, що наявні підстави для визнання недійсними Договорів 1 та 2 на підставі статей 203, 215 ЦК України, оскільки відповідач 1 уклав їх із відповідачами 2 та 3 без її згоди, тоді як предмети спірних правочинів є спільною сумісною власністю позивачки та відповідача 1, що і стало підставою для звернення позивачки до суду із даним позовом.

Позиція Верховного Суду

Згідно зі ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу закріплено ст. 16 цього Кодексу. Суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист їх прав і охоронюваних законом інтересів, які порушені або оспорюються.

За змістом п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

За приписами ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За приписами ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Верховний Суд констатує, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою до іншої сторони чи сторін правочину; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення того, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, у чому полягає його порушення, і в залежності від цього у який ефективний спосіб порушене право може бути захищено.

Господарські суди попередніх інстанцій відмовляючи в задоволенні позову виходили, зокрема, з того, що позивачкою не доведено, що відповідачі 2, 3 при укладенні спірних Договорів 1 та 2 діяли недобросовісно, а тому правові підстави для визнання недійсними спірних Договорів з підстав невідповідності ст. 65 Сімейного кодексу України, відсутні. 

Відповідно до статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Згідно зі ст. 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Частиною першою статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до частини першої статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Частинами першою, другою статті 355 ЦК України передбачено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

За приписами статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном.

Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Статтею 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Зазначені вище приписи не тільки забезпечують права одного з подружжя, а й обмежують права іншого з подружжя у відчуженні спільного подружнього майна, оскільки ставлять правомочності одного з подружжя на відчуження майна в залежність від наявності належним чином оформленої згоди іншого з подружжя на таке відчуження. Відсутність такої згоди свідчить про відсутність повноважень в одного з подружжя (відчужувача) на відчуження подружнього майна. У таких випадках відсутня воля власника спільного майна, на боці якого виступають обидва співвласники (подружжя), на вчинення правочину.

Як вбачається із встановлених судами обставин, за Договором 1 та Договором 2 відповідач 1 продав, а відповідачі 2 та 3 придбали частки продавця у статутному капіталі ТОВ «Будіндустрія-Сервіс ЛТД» розміром 50%, номінальною вартістю 1 087 500,00 грн, та у розмірі 9 587 500,00 грн, що становить 50% у Статутному капіталі ТОВ «Будіндустрія-Сервіс ЛТД», тобто такі частки належать до цінного майна і для їх відчуження необхідна письмова згода другого з подружжя відповідно до вимог ч. 3 ст. 65 СК України.

Суд звертає увагу, що з аналізу зазначених норм закону в їх взаємозв`язку можна зробити висновок, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно.

Тому укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Подібні за змістом висновки викладені в постанові Великої Палати від 11.10.2023 у справі №756/8056/19.

Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.01.2024 у справі №523/14489/15-ц погоджуючись із доводами сторони про те, що сама по собі відсутність письмової згоди одного з подружжя на відчуження спільного сумісного майна не є достатньою підставою для визнання відповідного правочину недійсним, зазначила, що необхідно, щоб той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та кінцева набувачка - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема щоб кінцева набувачка знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладав договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Отже, Велика Палата Верховного Суду неодноразово послідовно формувала позицію про те, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), а отже, і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

У справі № 916/2813/18 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що недобросовісною є особа, яка знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Отже, добросовісність насамперед характеризує поведінку кінцевого набувача, який міг або не міг дізнатися про факти, які становлять предмет доказування. Верховний Суд зазначає, що об`єктивно неможливо дізнатися, як та чи інша особа сприймає певні обставини. Добросовісність не можна пов`язувати з внутрішнім сприйняттям кінцевим набувачем певних обставин.

Згідно з частиною п`ятою статті 12 ЦК України якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом.

Тлумачення частини п`ятої статті 12 ЦК України свідчить, що згідно з наведеною нормою добросовісність набувача презюмується, тобто набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про визнання такого правочину недійсним.

Добросовісність здійснення права завжди проявляється в поведінці особи - носія такого права, яка, знаючи (повинна була знати), що здійснення нею прав або виконання обов`язків може призвести до негативних наслідків, вжила доступні їй заходи для їх усунення. В іншому випадку така особа має вважатися недобросовісною з настанням для неї тих чи інших правових наслідків.

Верховний Суд звертає увагу на те, що покупець як добросовісний набувач не звільняється від негативних наслідків, які можуть виникнути при укладенні правочину. Набувач із великим ступенем зацікавленості повинен оцінювати обставини укладення правочину.

Подаючи касаційну скаргу на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, скаржниця послалась на неврахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 12.06.2025 по справі №756/59/20, зокрема про те, що покупці, діючи добросовісно і розумно, повинні були не лише перевірити інформацію з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (стосовно учасників юридичної особи), а і оцінити й інші обставини, зокрема перевірити особу, як контрагента за договором (огляд паспорта для встановлення особи, з якою укладається договір), з`ясувати перебування контрагента у шлюбі (Верховний Суд бере до уваги можливість перевірки такого факту з огляду на державну реєстрацію шлюбу, як акта цивільного стану, з видачою відповідних документів та внесенням інформації до Державного реєстру актів цивільного стану громадян і паспорта громадянина) для встановлення обставин необхідності надання письмової згоди одного з подружжя на відчуження спільного сумісного майна, або встановлення обставин поділу, виділу в натурі частки з майна, що перебуває в спільній сумісній власності.

Касаційний суд вказує, що неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суди попередніх інстанцій, посилаючись на норму права, застосували її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачили тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, яка є подібною до справи, що розглядається Судом. Не можна посилатись на неврахування висновку Верховного Суду, як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.

Верховний Суд бере до уваги, що апеляційний господарський суд встановив, що укладаючи Договір 1, відповідач 1 не вказав, що він є одруженим із позивачкою. З наявної копії паспорта громадянина України вбачається, що відповідач 1 був одружений із ОСОБА_8 (прізвище після одруження ОСОБА_9 ).

Згідно відомостей, що містяться у Єдиному державному реєстрі судових рішень, Деснянський районний суд міста Києва рішенням від 12.01.2017 у справі №754/13797/16-ц розірвав шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_10 .

Також Деснянський районний суд міста Києва рішенням від 14.11.2022 у справі №754/8485/22 розірвав шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_10 .

Доказів наявності відомостей про реєстрацію шлюбу між позивачкою та відповідачем 1 у паспорті громадянина України - ОСОБА_2 , копію якого надано суду відповідачем 2 в обґрунтування добросовісності набуття 50% частки у статутному капіталі Товариства, матеріали даної справи не містять.

Апеляційний господарський суд слушно послався на те, що відповідачі 2 та 3, маючи у володінні наявну інформацію стосовно цивільного стану відповідача 1 діяли добросовісно, і протилежного позивачкою не доведено.

Висновки апеляційного суду не суперечать зазначеним висновкам Верховного Суду щодо застосування частини другої статті 65 СК України, оскільки позивачка не довела, а суди попередніх інстанцій не встановили недобросовісних дій відповідачів 2 та 3 як контрагентів за спірними договорами.

Посилання скаржниці на допущені нотаріусом порушення Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, Верховний Суд відхиляє оскільки питання правомірності дій нотаріуса не було предметом дослідження судів у рамках розгляду цієї справи.

Крім того, як вірно зазначив апеляційний господарський суд, вказане не може слугувати доказом «недобросовісності» відповідачів 2 та 3.

Посилання скаржниці на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 12.09.2023 у справі №910/8413/21 щодо недобросовісності сторін правочину,   спрямованого на відчуження садиби ОСОБА_11 з комунальної власності на користь відповідача-1 попри заборону, встановлену Законом України «Про тимчасову заборону приватизації пам`яток культурної спадщини», про що обидві сторони Додаткової угоди № 1 знали або повинні були знати, є необгрунтованими в контексті даної справи, оскільки правовідносини у цих справах є різними за змістовим критерієм, фактичні обставини та надані на їх підтвердження докази є різними. 

Щодо доводів скаржниці про те, що суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив у долученні до матеріалів справи важливих для даної справи документів, які стосуються добросовісності учасників оспорюваних правочинів, Верховний Суд зазначає наступне.

Як вбачається з постанови апеляційного господарського суду, суд апеляційної інстанції на підставі частини 3 статті 269 ГПК України відмовив позивачці у долученні доказів: листа Національної поліції України про здійснення розслідування у кримінальному провадженні №42022000000000455 від 14.04.2022, роздруківку з сайту Київського апеляційного суду щодо розгляду справи №757/29725/25-к, роздруківку з ЄДРСД ухвали Печерського районного суду міста Києва від 24.06.2025 у справі №757/29725/25-к, роздруківку з сайту Київського апеляційного суду щодо розгляду справи №757/302227/25-к, роздруківку з ЄДРСД ухвали Печерського районного суду міста Києва від 26.06.2025 у справі №757/302227/25-к, які не надавались суду першої інстанції і наведені обставини не були покладені в обґрунтування підстав та доводів позовних вимог.

Стаття 269 ГПК України, якою встановлені межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції, передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Системний аналіз статей 80 та 269 ГПК України свідчить про те, що єдиний виняток, коли можливим є прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого строку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, з причин, що не залежали від учасника справи, тягар доведення яких також покладений на останнього (подібні за змістом висновки щодо застосування статті 269 ГПК України викладені Верховним Судом, зокрема, у постановах від 18.06.2020 у справі № 909/965/16, від 26.02.2019 у справі № 913/632/17, від 03.06.2025 у справі №914/855/24).

Як зазначено в оскаржуваній постанові апеляційного господарського суду, позивачка не навела та не довела наявності об`єктивних обставин, які унеможливили своєчасне подання таких доказів до суду першої інстанції, посилання на те, що про вказані докази їй стало відомо після ухвалення судом першої інстанції рішення, не заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції, оскільки вони не ґрунтуються на документально підтверджуючих доказах, а тому суд апеляційної інстанції відмовив у задоволенні клопотання позивачки, викладеного в апеляційній скарзі, про долучення доказів на підставі частини 3 статті 269 ГПК України. 

Відтак, посилання скаржниці на порушення судом апеляційної інстанції ст. 269 ГПК України не знайшли свого підтвердження та є необґрунтованими.

Суд апеляційної інстанції при ухваленні оскарженої постанови виходив з оцінки наданих сторонами доказів та встановлених у справі фактичних обставин, у той час як доводи скаржниці зводяться до необхідності їх переоцінки, що виходить за межі повноважень Верховного Суду, встановлених статтею 300 ГПК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 300 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною 1 статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Звертаючись із касаційною скаргою, скаржниця не спростувала наведених висновків судів попередніх інстанцій та не довела неправильного застосування ними норм матеріального і процесуального права, як необхідної передумови для скасування прийнятих у справі судових рішень.

За таких обставин, доводи касаційної скарги не свідчать про наявність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, у зв`язку з чим касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення і постанова - без змін.

З огляду на те, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, згідно зі статтею 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору покладаються на скаржницю. 

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Північного апеляційного господарського суду від 02.12.2025 у справі №910/4243/25 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О. О. Мамалуй

Судді О. М. Баранець

І. Д. Кондратова