№ 201/4422/26
 
провадження 2/201/3821/2026
 
РІШЕННЯ
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
13 травня 2026 року   місто Дніпро

суддя Соборного районного суду міста Дніпра Антонюк О.А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін в приміщенні Соборного районного суду міста Дніпра у місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживача, стягнення коштів і втрат, 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 31 березня 2026 року звернулася до суду з позовом до відповідача Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживача, стягнення коштів і втрат, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах посилається на те, що на її ім`я в АТ КБ «ПриватБанк» відкриті банківські рахунки: № НОМЕР_1 (картка для виплат № НОМЕР_2 ) та № НОМЕР_3 (картка універсальна № НОМЕР_4 ). Станом на 09 жовтня 2022 року на вище вказаній картці універсальній була кредитна заборгованість в розмірі 8 830.05 грн. та на вищевказаній картці для виплат були власні кошти в розмірі 3 506.97 грн..
В цей же день (09 жовтня 2022 року) об 13:45 год. і 13:47 год. позивачці надійшли повідомлення на телефон про несанкціоновану авторизацію обох карток у додатку Google Play, та об 14:07 год. - повідомлення від відповідача про блокування її карток через підозрілі операції. Після дзвінка в контакт-центр (3700) стало відомо, що без її відома та без будь-якої її автентифікації здійснено: зняття готівки з універсальної картки - 10 400 грн. (комісія 400 грн.); два перекази на картку для виплат - 6 211.05 грн. та 6 107.54 грн. (комісії 180.90 грн. та 177.89 грн.); зняття готівки з картки для виплат - 10 000 грн.. Водночас, картки постійно перебували у володінні позивачки, не передавалися третім особам та не втрачалися, а конфіденційні дані, зокрема ПІН-коди, СVV-коди та інші реквізити, необхідні для здійснення операцій, нею нікому не повідомлялися і не розголошувалися.
У зв`язку з безпідставним та несанкціонованим списанням коштів з її рахунків, позивачка подала відповідачу заявки на повернення коштів у розмірі по 10 000 грн. на кожну з карток, які були прийняті 09 жовтня 2022 року. Того ж дня відповідач повідомив про блокування вказаних карток позивачки нібито у зв`язку з їх втратою, хоча фактично картки не втрачались та весь час перебували у її володінні. Незважаючи на це, відповідач відмовився повернути незаконно списані кошти. Більше того, після списання коштів відповідач продовжив нараховувати відсотки та списувати платежі за нібито використаний кредит, що призвело до додаткових фінансових втрат. Повторні звернення щодо повернення коштів та припинення нарахувань залишені без задоволення, що свідчить про порушення відповідачем своїх договірних зобов`язань та вимог законодавства.
Позивачка звернулася із позовною заявою в Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська до А, КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів з позовними вимогами: про поновлення банком за власний рахунок залишку коштів станом на 09 жовтня 2022 року на вказаних рахунках позивачки - заборгованість в сумі 8 830.05 грн., власні кошти в сумі 3 506.97 грн.; та зобов`язати відповідача списати у повному обсязі заборгованість всіх видів (відсотки, комісії, штрафні санкції, пені тощо), яка виникли на її рахунках в результаті проведення 09 жовтня 2022 року відповідачем незаконних операцій, а також стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» грошові кошти в сумі 22 050 38 грн., списані в рахунок сплати обов`язкового платежу по кредиту з рахунку позивачки в цьому банку».
24 квітня 2025 року Соборний районний суд м. Дніпра виніс рішення про часткове задоволення позову та зобов?язання скасування кредитної заборгованості за належним ОСОБА_1 картковим рахунком, яка утворилась внаслідок несанкціонованих транзакцій від 09 жовтня 2022 року. В решті позовних вимог відмовлено. Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу до Дніпровського апеляційного суду та 08 вересня 2025 року за результатами розгляду її апеляційної скарги Дніпровський апеляційний суд виніс Постанову, якою постановив наступне: «Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 квітня 2025 року скасувати. Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів задовольнити частково. Зобов`язати Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ 14360570), поновити залишок коштів станом на 09 жовтня 2022 року на рахунках № НОМЕР_5 та № НОМЕР_6 , відкритих на ім 'я ОСОБА_1 ( НОМЕР_7 ) в Акціонерному товаристві комерційний банк «ПриватБанк», а саме: баланс по рахунку № НОМЕР_8 в сумі 8 830.05 грн, баланс по рахунку № НОМЕР_9 в сумі 3 506.97 грн.; зобов`язати Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ 14360570) списати у повному обсязі заборгованість, яка виникла на рахунку № НОМЕР_5 , відкритому на ім`я ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_7 ) в Акціонерному товаристві комерційний банк «ПриватБанк», в результаті проведення 09.10.2022 року несанкціонованих платіжних операцій.». 30 жовтня 2025 року ухвалою Дніпровського апеляційного суду ухвалено: «Виправити описку в резолютивній частині постанови Дніпровського апеляційного суду від 08 вересня 2025 року шляхом зазначення правильного балансу рахунків ОСОБА_1 , а саме по рахунку № НОМЕР_8 «заборгованість в сумі 8 830.05 грн.» замість помилкового - «в сумі 8 830.05 грн.», по рахунку № НОМЕР_9 «власні кошти в сумі 3 506.97 грн.» замість помилкового «в сумі 3 506.97 грн.». До Верховного суду зазначені вище судові рішення не оскаржувались.
Відповідно, позивачка повинна була б повернутись в той стан балансу по її рахункам, який у неї був до проведення шахрайських операцій, а саме: станом на 09 жовтня 2022 року. Разом з тим, станом на дату подання цієї позовної заяви до суду відповідачем умисно не виконано зазначені вище судові рішення у справі № 201/3053/24, зокрема, не здійснено: поновлення залишку коштів станом на 09 жовтня 2022 року на рахунках № НОМЕР_3 та № НОМЕР_1 , відкритих на ім`я ОСОБА_1 ( НОМЕР_7 ) в АТ комерційний банк «ПриватБанк», а саме: балансу по рахунку № НОМЕР_8 в сумі 8 830.05 грн., балансу по рахунку № НОМЕР_9 в сумі 3 506.97 грн.; не списано у повному обсязі заборгованість, яка виникла на рахунку № НОМЕР_5 , відкритому на ім`я ОСОБА_1 в АТ КБ «ПриватБанк», в результаті проведення 09 жовтня 2022 року несанкціонованих платіжних операцій».
З питань виконання відповідачем зазначених вище судових рішень позивачка неодноразово письмово зверталась до відповідача. Однак, її звернення були проігноровані відповідачем, і жодної відповіді на них вона не отримала. Крім того, 25 березня 2026 року позивачка повторно звернулась до відповідача з вимогою виконати зазначені вище судові рішення, в протилежному випадку вона попередила відповідача про кримінальну відповідальність за таке невиконання. Отже, в результаті не виконання відповідачем судових рішень у справі № 201/3053/24, відповідач продовжував безпідставно нараховувати позивачці відсотки за користування неіснуючим та несанкціонованим кредитом (який вона не замовляла і який виник не з її вини).
В результаті зазначених дій за період з 09 жовтня 2022 року по 01 березня 2026 року сума безпідставно нарахованих позивачці відсотків за рахунком № НОМЕР_5 становить 45 046.17 грн., яка складається з різниці між сумою санкціонованого боргу, який існував у неї станом на 09 жовтня 2022 року (дату проведення несанкціонованих операцій), в розмірі 8 830.05 грн., та загальною сумою списань з неї відсотків за несанкціонованим кредитом на загальну суму 53 876.22 грн. станом на 18 березня 2026 року.
Загальна сума безпідставно та неправомірно нарахованих відповідачем та списаних з позивачки на користь відповідача грошових коштів за її рахунком № НОМЕР_5 , яка виникла внаслідок: несанкціонованих та шахрайських операцій за її рахунком, які відбулись 09 жовтня 2022 року; умисного невиконання відповідачем судових рішень у справі № 201/3053/24, становить 53 567.17 грн. (53 876.22 грн. – 309.05 грн.), які вона і просить стягнути з відповідача як такі, що отримані ним без достатніх правових підстав.
Отже, враховуючи викладене вище, зважаючи на те, що внаслідок протиправних дій відповідача мала місце безпідставне списання з її рахунку процентів в рахунок погашення несанкціонованого кредиту, позивач обирає способом захисту свого порушеного права примусове виконання обов`язку в натурі, а саме: стягнення з відповідача суми безпідставно отриманих грошових коштів, які відповідач безпідставно утримує у себе. Обґрунтований розрахунок сум, що стягуються, складається з суми заборгованості відповідача перед позивачем у вигляді безпідставно отриманих відповідачем грошових коштів у вигляді процентів за несанкціонованим мною кредитом в сумі 53 567.17 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача.
Таким чином, вказаними незаконними діями відповідача позивачці завдані збитки і позивач звернулася до відповідача з питанням захисту прав споживача банківських послуг і виплати коштів, але отримала відмову, виник спір. Просила стягнути з відповідача АТ КБ «ПриватБанк» на користь позивача ОСОБА_1 суму безпідставно списаних грошових коштів у вигляді відсотків по кредиту з рахунку № НОМЕР_8 , відкритому на ім`я ОСОБА_1 в АТ комерційний банк «ПриватБанк» в розмірі 53 567.17 грн., задовольнивши позов в повному обсязі.
Представник відповідача АТ КБ «ПриватБанк» позов і викладені в ньому обставини не визнав, заперечували проти задоволення цього позову з урахуванням суми заборгованості і вимог позивачки. Правом надання відзиву на позов не скористалися. Отже, суд вважає можливим розгляд справи на підставі наявних матеріалів і доказів. Також суд звертає увагу на вимоги статті 121 ЦПК України про те, що справа має бути розглянута судом протягом розумного строку; не може бути залишене поза увагою положення статті 6 Конвенції, якими передбачено, що судові процедури при розгляді справи повинні бути справедливими, справа має бути розглянута в розумний строк, а також те, що в цивільному судочинстві діє принцип ефективності судового процесу, який направлений на недопущення затягування розгляду справи. 
З`ясувавши думку і позицію сторін, перевіривши матеріали справи, оцінивши надані, представлені та добуті докази, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та підлягаючими задоволенню.
Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.
Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).
Таким чином, суд вважає за можливе розглянути цю справу в порядку спрощеного провадження в судовому засіданні без виклику сторін.
Судом з наданих позивачем і відповідачем документів та позиції сторін з`ясовано, що дійсно на ім`я ОСОБА_1 в Акціонерному товаристві комерційного банку «ПриватБанк» відкриті банківські рахунки: № НОМЕР_1 (картка для виплат № НОМЕР_2 ) та № НОМЕР_3 (картка універсальна № НОМЕР_4 ).
Станом на початок 09 жовтня 2022 року на вище вказаній картці універсальній була кредитна заборгованість в розмірі 8 830.05 грн (вісім тисяч вісімсот тридцять гривень 05 копійок) та на вищевказаній картці для виплат були власні кошти в розмірі 3 506.97 грн ( три тисячі п`ятсот шість гривень 97 копійок).
В цей же день (09 жовтня 2022 року) об 13:45 год. і 13:47 год. позивачці надійшли повідомлення на телефон про несанкціоновану авторизацію обох карток у додатку Google Play, та об 14:07 год. - повідомлення від відповідача про блокування її карток через підозрілі операції. Після дзвінка в контакт-центр (3700) стало відомо, що без її відома та без будь-якої її автентифікації здійснено: зняття готівки з універсальної картки - 10 400 грн. (комісія 400 грн.); два перекази на картку для виплат - 6 211.05 грн. та 6 107.54 грн. (комісії 180.90 грн. та 177.89 грн.); зняття готівки з картки для виплат — 10 000 грн..
Водночас, картки постійно перебували у володінні позивачки, не передавалися третім особам та не втрачалися, а конфіденційні дані, зокрема ПІН-коди, СУУ-коди та інші реквізити, необхідні для здійснення операцій, нею нікому не повідомлялися і не розголошувалися, у зв`язку з чим вказані операції були здійснені без її відома, згоди та волевиявлення і мали очевидно несанкціонований характер.
У зв`язку з безпідставним та несанкціонованим списанням коштів з її рахунків, позивачка подала відповідачу заявки на повернення коштів у розмірі по 10 000 грн. на кожну з карток, які були прийняті 09 жовтня 2022 року. Того ж дня відповідач повідомив про блокування вказаних карток позивачки нібито у зв`язку з їх втратою, хоча фактично картки не втрачались та весь час перебували у володінні позивачки.
Незважаючи на це, відповідач відмовився повернути незаконно списані кошти, безпідставно перекладаючи відповідальність на правоохоронні органи, адже саме з відповідачем у позивачки були договірні відносини, а, отже, він був зобов`язаний забезпечити збереження коштів та їх повернення. Більше того, після списання коштів відповідач продовжив нараховувати відсотки та списувати платежі за нібито використаний кредит, що призвело до додаткових фінансових втрат. Повторні звернення щодо повернення коштів та припинення нарахувань залишені без задоволення, що свідчить про порушення відповідачем своїх договірних зобов`язань та вимог законодавства.
Отже, дії відповідача, що полягали у неповерненні безпідставно списаних грошових коштів, нарахуванні відсотків та стягненні платежів за відсутності фактичного користування кредитними коштами, на думку позивачки, були протиправними та порушили права позивача як клієнта банку.
Відповідно, у позивачки виникли правові підстави для зобов`язання відповідача повернути незаконно списані кошти, скасувати нараховані відсотки та відшкодувати завдані збитки, тому вона звернулася із позовною заявою в Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська до АТ комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів (справа № 201/3053/24) з наступними позовними вимогами: «1. Зобов`язати відповідача, Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ ФОП та ГФ 14360570), поновити за власний рахунок залишок коштів станом на 09 жовтня 2022 року на рахунках № НОМЕР_6 та № НОМЕР_5 , відкритих на ім`я ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_7 , в Акціонерному товаристві комерційний банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ ФОП та ГФ 14360570), а саме: баланс по рахунку № НОМЕР_8 - заборгованість в сумі 8 830.05 грн., баланс по рахунку № НОМЕР_9 - власні кошти в сумі 3 506.97 грн.; 2. Зобов`язати відповідача, Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ ФОП та ГФ 14360570), списати у повному обсязі заборгованість всіх видів (відсотки, комісії, штрафні санкції, пені тощо), яка виникли на рахунку № НОМЕР_8 , відкритому на ім`я ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_7 , в Акціонерному товаристві комерційний банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ ФОП та ГФ 14360570), в результаті проведення 09 жовтня 2022 року відповідачем незаконних операцій. 3. Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ ФОП та ГФ 14360570) грошові кошти в сумі 22 050 38 грн., списані в рахунок сплати обов 'язкового платежу по кредиту з рахунку № НОМЕР_6 , відкритому на ім`я ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_7 , а Акціонерному товаристві комерційний банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ ФОП та ГФ 14360570)».
24 квітня 2025 року Соборний районний суд м. Дніпра у справі № 201/3053/24 (провадження 2/201/320/2025) за її позовною заявою до відповідача про захист прав споживачів виніс рішення, в якому було встановлено наступні обставини: «Судом встановлено, що 09 жовтня 2022 року внаслідок злочинних дій невідомих осіб, відбулися неправомірні перекази з платіжних карток позивачки «Універсальна» № НОМЕР_4 (№ НОМЕР_3 ) та «Для виплат» № НОМЕР_5 (№ НОМЕР_1) на загальну суму 32718.59 грн.. Відповідачем не доведено належними та допустимими доказами, що ОСОБА_1 своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номеру або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.»
Відповідно, у рішенні ухвалено наступне: «Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів задовольнити частково. Зобов`язати Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» скасувати кредитну заборгованість за належним ОСОБА_1 картковим рахунком № НОМЕР_8 , яка утворилась внаслідок несанкціонованих транзакцій від 09 жовтня 2022 року. В решті позовних вимог відмовити».
Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу до Дніпровського апеляційного суду та 08 вересня 2025 року за результатами розгляду її апеляційної скарги Дніпровський апеляційний суд виніс Постанову по справі 201/3053/24 (провадження 2/201/320/2025), якою постановив наступне: «Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 квітня 2025 року скасувати. Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів задовольнити частково. Зобов`язати Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ 14360570), поновити залишок коштів станом на 09 жовтня 2022 року на рахунках № НОМЕР_5 та № НОМЕР_6 , відкритих на ім 'я ОСОБА_1 ( НОМЕР_7 ) в Акціонерному товаристві комерційний банк «ПриватБанк», а саме: баланс по рахунку № НОМЕР_8 в сумі 8 830.05 грн, баланс по рахунку № НОМЕР_9 в сумі 3 506.97 грн.; зобов`язати Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ 14360570) списати у повному обсязі заборгованість, яка виникла на рахунку № НОМЕР_5 , відкритому на ім`я ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_7 ) в Акціонерному товаристві комерційний банк «ПриватБанк», в результаті проведення 09.10.2022 року несанкціонованих платіжних операцій.».
30 жовтня 2025 року ухвалою Дніпровського апеляційного суду ухвалено: «Виправити описку в резолютивній частині постанови Дніпровського апеляційного суду від 08 вересня 2025 року шляхом зазначення правильного балансу рахунків ОСОБА_1 , а саме по рахунку № НОМЕР_8 «заборгованість в сумі 8 830.05 грн.» замість помилкового - «в сумі 8 830.05 грн.», по рахунку № НОМЕР_9 «власні кошти в сумі 3 506.97 грн.» замість помилкового «в сумі 3 506.97 грн.».
До Верховного суду зазначені вище судові рішення не оскаржувались. При цьому, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 ЦПК України). Таким чином, вищевказані обставини не підлягають повторному доказуванню чи спростуванню у даній справі, оскільки стосуються тих самих осіб, які брали участь у попередньому процесі, та безпосередньо пов`язані з предметом і підставою позову.
Відповідно, позивачка повинна була б повернутись в той стан балансу по її рахункам, який у неї був до проведення шахрайських операцій, а саме: станом на 09 жовтня 2022 року. Разом з тим, станом на дату подання цієї позовної заяви до суду відповідачем умисно не виконано зазначені вище судові рішення у справі № 201/3053/24, зокрема, не здійснено: поновлення залишку коштів станом на 09 жовтня 2022 року на рахунках № НОМЕР_3 та № НОМЕР_1 , відкритих на ім`я ОСОБА_1 ( НОМЕР_7 ) в АТ комерційний банк «ПриватБанк», а саме: балансу по рахунку № НОМЕР_8 в сумі 8 830.05 грн., балансу по рахунку № НОМЕР_9 в сумі 3 506.97 грн.; не списано у повному обсязі заборгованість, яка виникла на рахунку № НОМЕР_5 , відкритому на ім`я ОСОБА_1 в АТ комерційний банк «ПриватБанк», в результаті проведення 09 жовтня 2022 року несанкціонованих платіжних операцій».
З питань виконання відповідачем зазначених вище судових рішень позивачка неодноразово письмово зверталась до відповідача. Однак, її звернення були проігноровані відповідачем, і жодної відповіді на них вона не отримала.
Крім того, 25 березня 2026 року позивачка повторно звернулась до відповідача з вимогою виконати зазначені вище судові рішення, в протилежному випадку вона попередила відповідача про кримінальну відповідальність за таке невиконання.
Отже, в результаті не виконання відповідачем судових рішень у справі № 201/3053/24, відповідач продовжував безпідставно нараховувати позивачці відсотки за користування неіснуючим та несанкціонованим кредитом (який вона не замовляла і який виник не з її вини). В результаті зазначених дій за період з 09 жовтня 2022 року по 01 березня 2026 року сума безпідставно нарахованих позивачці відсотків за рахунком № НОМЕР_5 становить 45 046.17 грн. (копія виписки за період з 08 жовтня 2022 року по 18 березня 2026 року надана), яка складається з різниці між сумою санкціонованого боргу, який існував у неї станом на 09 жовтня 2022 року (дату проведення несанкціонованих операцій), в розмірі 8 830.05 грн., та загальною сумою списань з неї відсотків за несанкціонованим кредитом на загальну суму 53 876.22 грн. станом на 18 березня 2026 року.
При цьому, оскільки відсоткова ставка, яка була нарахована позивачці за кредитом, що вбачається з виписки, становить 3.5 відсотка, то сума законно нарахованих їй відсотків за період з 08 жовтня 2022 року по 18 березня 2026 року повинна становити 309.05 грн. (8 830.05 грн. х 3.5 відсотків). Отже, загальна сума безпідставно та неправомірно нарахованих відповідачем та списаних з позивачки на користь відповідача грошових коштів за її рахунком № НОМЕР_5 , яка виникла внаслідок: несанкціонованих та шахрайських операцій за її рахунком, які відбулись 09 жовтня 2022 року; умисного невиконання відповідачем судових рішень у справі № 201/3053/24, становить 53 567.17 грн. (53 876.22 грн. – 309.05 грн.), які вона і просить стягнути з відповідача як такі, що отримані ним без достатніх правових підстав.
Як на правове обгрунтування своїх вимог позивачка посилається на ст. 3, 15, 16, 2212, 2213 ЦК України, Конституцію України, правові позиції Верховного суду, практику ЄСПЛ.
Щодо сплати судового збору. Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).
Наявність у позивачки, як фізичної особи, платіжних карток, емітентом яких є відповідач та аналіз вищенаведених норм закону свідчить про те, що позивачка є споживачем фінансових (банківських) послуг, а відповідач - їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг.
У зв`язку з цим, на відносини пов`язані з наданням відповідачем банківських послуг (ведення банківського рахунку, споживче кредитування, нарахування процентів (відсотків)) поширюються вимоги законодавства про захист прав споживачів, а позивачки права, порушені відповідачем при наданні цих послуг, підлягають захисту як права споживача.
Відповідно до частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов`язаними з порушенням їх прав.
Системне тлумачення норм статті 5 Закону України «Про судовий збір» та статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» дозволяє зробити висновок про те, що сама по собі відсутність такої категорії осіб як споживачі серед переліку осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору, не може безумовно означати те, що споживачі такої пільги не мають або позбавлені, оскільки така пільга встановлена спеціальною нормою (стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів»), що закріплена в законі, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів.
Звільнення споживачів від сплати судового збору має відбуватися не тільки у суді першої інстанції (при пред`явленні позову), але й на наступних стадіях цивільного процесу (при подачі апеляційної та касаційної скарги). Ці стадії судового захисту є єдиним цивільним процесом, завдання якого є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушеного права. Аналогічний висновок зроблений і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц (провадження № 14-57цс18).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четвертастатті 263 ЦПК України).
Зважаючи на це позивач вважає, що при поданні даної позовної заяви судовий збір сплаті нею не підлягає та має бути стягнутий з відповідача. 
Щодо вибору підсудності. Територіальна юрисдикція визначена згідно частини 5 статті 28 ЦПК України, відповідно до якої, позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.
Тому позивачка за своїм вибором подала позовну заяву за своїм зареєстрованим місцем проживання.
Таким чином, вказаними незаконними діями відповідача позивачці завдані збитки і позивач звернулася до відповідача з питанням захисту прав споживача банківських послуг і виплати коштів, але отримала відмову, виник спір. Просила стягнути з відповідача АТ КБ «ПриватБанк» на користь позивача ОСОБА_1 суму безпідставно списаних грошових коштів у вигляді відсотків по кредиту з рахунку № НОМЕР_8 , відкритому на ім`я ОСОБА_1 в АТ комерційний банк «ПриватБанк» в розмірі 53 567.17 грн., задовольнивши позов в повному обсязі.
Отже, в добровільному порядку вирішити спір не вдалося, на звернення до відповідача позивач отримав відмову, звернення до інших органів ні до чого не призвели і вона вимушена була звертатися з позовом до суду.
Суд вважає позовні вимоги підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного.
Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».
Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Судом з`ясовано, що дійсно на ім`я ОСОБА_1 в Акціонерному товаристві комерційного банку «ПриватБанк» відкриті банківські рахунки: № НОМЕР_1 (картка для виплат № НОМЕР_2 ) та № НОМЕР_3 (картка універсальна № НОМЕР_4 ).
Станом на початок 09 жовтня 2022 року на вище вказаній картці універсальній була кредитна заборгованість в розмірі 8 830.05 грн (вісім тисяч вісімсот тридцять гривень 05 копійок) та на вищевказаній картці для виплат були власні кошти в розмірі 3 506.97 грн ( три тисячі п`ятсот шість гривень 97 копійок).
В цей же день (09 жовтня 2022 року) об 13:45 год. і 13:47 год. позивачці надійшли повідомлення на телефон про несанкціоновану авторизацію обох карток у додатку Google Play, та об 14:07 год. - повідомлення від відповідача про блокування її карток через підозрілі операції. Після дзвінка в контакт-центр (3700) стало відомо, що без відома позивачки та без будь-якої її автентифікації здійснено: зняття готівки з універсальної картки - 10 400 грн. (комісія 400 грн.); два перекази на картку для виплат - 6 211.05 грн. та 6 107.54 грн. (комісії 180.90 грн. та 177.89 грн.); зняття готівки з картки для виплат — 10 000 грн..
Водночас, картки постійно перебували у володінні позивачки, не передавалися третім особам та не втрачалися, а конфіденційні дані, зокрема ПІН-коди, СVV-коди та інші реквізити, необхідні для здійснення операцій, нею нікому не повідомлялися і не розголошувалися, у зв`язку з чим вказані операції були здійснені без її відома, згоди та волевиявлення і мали очевидно несанкціонований характер.
У зв`язку з безпідставним та несанкціонованим списанням коштів з її рахунків, позивачка подала відповідачу заявки на повернення коштів у розмірі по 10 000 грн. на кожну з карток, які були прийняті 09 жовтня 2022 року. Того ж дня відповідач повідомив про блокування вказаних карток позивачки нібито у зв`язку з їх втратою, хоча фактично картки не втрачались та весь час перебували у її володінні.
Незважаючи на це, відповідач відмовився повернути незаконно списані кошти, безпідставно перекладаючи відповідальність на правоохоронні органи, адже саме з відповідачем у позивачки були договірні відносини, а, отже, він був зобов`язаний забезпечити збереження коштів та їх повернення.
Більше того, після списання коштів відповідач продовжив нараховувати відсотки та списувати платежі за нібито використаний кредит, що призвело до додаткових фінансових втрат. Повторні звернення щодо повернення коштів та припинення нарахувань залишені без задоволення, що свідчить про порушення відповідачем своїх договірних зобов`язань та вимог законодавства.
Отже, дії відповідача, що полягали у неповерненні безпідставно списаних грошових коштів, нарахуванні відсотків та стягненні платежів за відсутності фактичного користування кредитними коштами, були протиправними та порушили права позивача як клієнта банку.
Відповідно, у позивачки виникли правові підстави для зобов`язання відповідача повернути незаконно списані кошти, скасувати нараховані відсотки та відшкодувати завдані збитки, тому вона звернулася із позовною заявою в Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів (справа № 201/3053/24) з наступними позовними вимогами: «1. Зобов`язати відповідача, Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ ФОП та ГФ 14360570), поновити за власний рахунок залишок коштів станом на 09 жовтня 2022 року на рахунках № НОМЕР_6 та № НОМЕР_5 , відкритих на ім`я ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_7 , в Акціонерному товаристві комерційний банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ ФОП та ГФ 14360570), а саме: баланс по рахунку № НОМЕР_8 - заборгованість в сумі 8 830.05 грн., баланс по рахунку № НОМЕР_9 - власні кошти в сумі 3 506.97 грн.; 2. Зобов`язати відповідача, Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ ФОП та ГФ 14360570), списати у повному обсязі заборгованість всіх видів (відсотки, комісії, штрафні санкції, пені тощо), яка виникли на рахунку № НОМЕР_8 , відкритому на ім`я ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_7 , в Акціонерному товаристві комерційний банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ ФОП та ГФ 14360570), в результаті проведення 09 жовтня 2022 року відповідачем незаконних операцій. 3. Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ ФОП та ГФ 14360570) грошові кошти в сумі 22 050 38 грн., списані в рахунок сплати обов`язкового платежу по кредиту з рахунку № НОМЕР_6 , відкритому на ім`я ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_7 , а Акціонерному товаристві комерційний банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ ФОП та ГФ 14360570)».
24 квітня 2025 року Соборний районний суд м. Дніпра у справі № 201/3053/24 (провадження 2/201/320/2025) за її позовною заявою до відповідача про захист прав споживачів виніс рішення, в якому було встановлено наступні обставини: «Судом встановлено, що 09 жовтня 2022 року внаслідок злочинних дій невідомих осіб, відбулися неправомірні перекази з платіжних карток позивачки «Універсальна» № НОМЕР_4 (№ НОМЕР_3 ) та «Для виплат» № НОМЕР_5 (№ НОМЕР_1) на загальну суму 32718.59 грн.. Відповідачем не доведено належними та допустимими доказами, що ОСОБА_1 своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номеру або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.»
Відповідно, у рішенні ухвалено наступне: «Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів задовольнити частково. Зобов`язати Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» скасувати кредитну заборгованість за належним ОСОБА_1 картковим рахунком № НОМЕР_8 , яка утворилась внаслідок несанкціонованих транзакцій від 09 жовтня 2022 року. В решті позовних вимог відмовити».
Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу до Дніпровського апеляційного суду та 08 вересня 2025 року за результатами розгляду її апеляційної скарги Дніпровський апеляційний суд виніс Постанову по справі 201/3053/24 (провадження 2/201/320/2025), якою постановив наступне: «Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 квітня 2025 року скасувати. Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів задовольнити частково. Зобов`язати Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ 14360570), поновити залишок коштів станом на 09 жовтня 2022 року на рахунках № НОМЕР_5 та № НОМЕР_6 , відкритих на ім 'я ОСОБА_1 ( НОМЕР_7 ) в Акціонерному товаристві комерційний банк «ПриватБанк», а саме: баланс по рахунку № НОМЕР_8 в сумі 8 830.05 грн, баланс по рахунку № НОМЕР_9 в сумі 3 506.97 грн.; зобов`язати Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ 14360570) списати у повному обсязі заборгованість, яка виникла на рахунку № НОМЕР_5 , відкритому на ім`я ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_7 ) в Акціонерному товаристві комерційний банк «ПриватБанк», в результаті проведення 09.10.2022 року несанкціонованих платіжних операцій.».
30 жовтня 2025 року ухвалою Дніпровського апеляційного суду ухвалено: «Виправити описку в резолютивній частині постанови Дніпровського апеляційного суду від 08 вересня 2025 року шляхом зазначення правильного балансу рахунків ОСОБА_1 , а саме по рахунку № НОМЕР_8 «заборгованість в сумі 8 830.05 грн.» замість помилкового - «в сумі 8 830.05 грн.», по рахунку № НОМЕР_9 «власні кошти в сумі 3 506.97 грн.» замість помилкового «в сумі 3 506.97 грн.».
До Верховного суду зазначені вище судові рішення не оскаржувались.
Таким чином, встановленим у справі № 201/3053/24 (провадження 2/201/320/2025) рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 квітня 2025 року та постановою Дніпровського апеляційного суду від 08 вересня 2026 року (з урахуванням ухвали Дніпровського апеляційного суду 30 жовтня 2025 року), що набрали законної сили, підтверджено наступні обставини: усі спірні платіжні операції, проведені 09 жовтня 2022 року з рахунків позивачки (№ НОМЕР_8 та № НОМЕР_9 ), були здійснені без волевиявлення, згоди та участі ОСОБА_1 , тобто мали несанкціонований характер; вона не вчиняла дій чи бездіяльності, які могли б сприяти розголошенню конфіденційних даних платіжних засобів (ПІН-кодів, СVV/СVС-кодів, реквізитів карток, одноразових SMS-паролів тощо), не порушувала правил безпечного користування платіжними картками та не сприяла втраті чи незаконному використанню персональної інформації, необхідної для ініціювання операцій; кредитна заборгованість, що утворилася на рахунку внаслідок зазначених несанкціонованих транзакцій та становила більше ніж 8 830.05 грн., є незаконною, необґрунтованою та підлягає списанню з боку відповідача; залишок власних коштів на рахунку станом на початок 09 жовтня 2022 року в розмірі 3 506.97 грн. підлягає повному відновленню за рахунок відповідача; підлягає відновленню баланс на її рахунку по картці «Універсальна» (рахунок ІВАN: НОМЕР_8 ) в сумі мінус 8 830.05 грн..
При цьому, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 ЦПК України). Таким чином, вищевказані обставини не підлягають повторному доказуванню чи спростуванню у даній справі, оскільки стосуються тих самих осіб, які брали участь у попередньому процесі, та безпосередньо пов`язані з предметом і підставою позову.
Відповідно, позивачка повинна була б повернутись в той стан балансу по її рахункам, який у неї був до проведення шахрайських операцій, а саме: станом на 09 жовтня 2022 року.
Разом з тим, станом на дату подання цієї позовної заяви до суду відповідачем умисно не виконано зазначені вище судові рішення у справі № 201/3053/24, зокрема, не здійснено: поновлення залишку коштів станом на 09 жовтня 2022 року на рахунках № НОМЕР_3 та № НОМЕР_1 , відкритих на ім`я ОСОБА_1 ( НОМЕР_7 ) в АТ комерційний банк «ПриватБанк», а саме: балансу по рахунку № НОМЕР_8 в сумі 8 830.05 грн., балансу по рахунку № НОМЕР_9 в сумі 3 506.97 грн.; не списано у повному обсязі заборгованість, яка виникла на рахунку № НОМЕР_5 , відкритому на ім`я ОСОБА_1 в АТ комерційний банк «ПриватБанк», в результаті проведення 09 жовтня 2022 року несанкціонованих платіжних операцій».
Зазначене може свідчити про свідоме та умисне невиконання відповідачем судових рішень, що тягне за собою кримінальну відповідальність, передбачену ч. 2 ст. 382 Кримінального кодексу України. З питань виконання відповідачем зазначених вище судових рішень позивачка неодноразово письмово зверталась до відповідача. Однак, її звернення були проігноровані відповідачем, і жодної відповіді на них вона не отримала.
Крім того, 25 березня 2026 року позивачка повторно звернулась до відповідача з вимогою виконати зазначені вище судові рішення, в протилежному випадку вона попередила відповідача про кримінальну відповідальність за таке невиконання.
Отже, в результаті не виконання відповідачем судових рішень у справі № 201/3053/24, відповідач продовжував безпідставно нараховувати позивачці відсотки за користування неіснуючим та несанкціонованим кредитом (який вона не замовляла і який виник не з її вини).
В результаті зазначених дій за період з 09 жовтня 2022 року по 01 березня 2026 року сума безпідставно нарахованих позивачці відсотків за рахунком № НОМЕР_5 становить 45 046.17 грн. (копія виписки за період з 08 жовтня 2022 року по 18 березня 2026 року надана), яка складається з різниці між сумою санкціонованого боргу, який існував у неї станом на 09 жовтня 2022 року (дату проведення несанкціонованих операцій), в розмірі 8 830.05 грн., та загальною сумою списань з неї відсотків за несанкціонованим кредитом на загальну суму 53 876.22 грн. станом на 18 березня 2026 року.
При цьому, оскільки відсоткова ставка, яка була нарахована позивачці за кредитом, що вбачається з виписки, становить 3.5 відсотка, то сума законно нарахованих їй відсотків за період з 08 жовтня 2022 року по 18 березня 2026 року повинна становити 309.05 грн. (8 830.05 грн. х 3.5 відсотків).
Загальна сума безпідставно та неправомірно нарахованих відповідачем та списаних з позивачки на користь відповідача грошових коштів за її рахунком № НОМЕР_5 , яка виникла внаслідок: несанкціонованих та шахрайських операцій за її рахунком, які відбулись 09 жовтня 2022 року; умисного невиконання відповідачем судових рішень у справі № 201/3053/24, становить 53 567.17 грн. (53 876.22 грн. – 309.05 грн.), які вона і просить стягнути з відповідача як такі, що отримані ним без достатніх правових підстав.
Щодо способу захисту її порушених прав.
Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Відповідно до ч. 2 ст. 1212 ЦК України, положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 1212 ЦК України, положення цієї глави застосовуються також до вимог про: витребування майна власником із чужого незаконного володіння.
При цьому, грошові кошти є майном.
Підтвердженням цьому є і правові висновку Верховного суду в подібних правовідносинах. Так, в постанові Верховного суду від 05 лютого 2020 року у справі № 662/1922/15-ц зазначено наступне: «Відповідно до статті 3 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» кошти існують у готівковій формі (формі грошових знаків) або у безготівковій формі (формі записів на рахунках у банках). Таким чином, гроші (грошові кошти) є різновидом майна. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 05 липня 2017 року у справі № 6-1032цс17».
В постанові Верховного суду від 31 січня 2024 року у справі № 524/2752/22 зазначено: «Водночас слід приймати до уваги, що в розумінні глави 13 Цивільного кодексу України грошові кошти також є майном».
Крім того, в постанові Верховного суду від 06 серпня 2025 року у справі № 759/22148/24 зазначено, що «Відповідно до ч.1 ст. 1213 ЦК України, набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі».
Підтвердженням тому, що безпідставно отримані грошові кошти підлягають поверненню особою, яка незаконно та безпідставно їх утримує, є, зокрема, наступні постанови Верховного суду.
В постанові Верховного суду від 02 листопада 2018 року у справі № 910/32456/15 зазначено наступне: «Відповідно достатті 1212 ЦК особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Таким чином, із змісту зазначеної норми вбачається, що підставою виникнення зобов`язання, визначеного цією нормою, є сукупність наступних умов: набуття (збереження) майна (майном також є грошові кошти) однією особою за рахунок іншої; відсутність для цього підстав, або коли така підстава згодом відпала. До таких підстав відноситься також випадок, коли зобов`язання було припинено на вимогу однієї із сторін, якщо це допускається договором або законом. Зокрема, внаслідок відмови кредитора від прийняття виконання у зв`язку тим, що виконання зобов`язання втратило інтерес для нього через прострочення боржника».
В п. 29 постанови Верховного суду від 18 жовтня 2018 року у справі № 908/101/17 зазначено наступне: «У випадку, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 Цивільного кодексу може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі».
Крім того, в постанові Верховного суду від 11 січня 2023 року у справі № 548/741/21 зазначено наступне: «Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).
У пункті VII.-2:101 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків.
Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).
Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).
Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Схожий по суті висновок зроблений в пункті 8.26. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12- 79гс19), в якій вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах».
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61- 22315сво18) зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».
Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша статті 1212 ЦК України).
Передбачений статтею 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової
підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі- потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.
Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України)».
Відповідно до ч. 4 ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Аналогічні норми містяться в ч.5 ст. 13 законі України «Про судоустрій і статус суддів».
Позивач зазначає, що у спірних правовідносинах наявні ті ж самі обставини, що й у справах, які розглядав Верховний суд (в тому числі, Велика палата Верховного суду), посилання на правові висновки в яких наведено вище.
При цьому, захист права на майно (до якого відносяться і грошові кошти) кожної особи гарантується та підтверджується також в численних рішеннях Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права в Україні.
Зокрема, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, у справах «Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії» від 23 жовтня 1991 року, «Федоренко проти України» від 01 червня 2006 року зазначив, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності.
У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як "наявне майно", так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування щодо ефективного здійснення свого "права власності".
Статтю 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод можна застосовувати для захисту "правомірних (законних) очікувань" щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності.
Неповернення відповідачем цих коштів прирівнюється до порушення права на мирне володіння майном (рішення ЄСПЛ у справах "Брумареску проти Румунії" (пункт 74), "Пономарьов проти України" (пункт 43), "Агрокомплекс проти України" (пункт 166).
Крім того, в постанові Верховного суду від 01 жовтня 2025 року у справі № 495/8627/22 зазначено наступне: «67. Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17, від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17).
Згідно з частинами першою та другоюстатті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Відповідно до частини третьої статті 1212 ЦК України положення глави 83 цього Кодексу застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
За змістом частини першоїстатті 1213 ЦК України саме набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.
Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов?язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов?язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним.
Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
Конструкціястатті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.
Таким чином, кондикційний позов має відносний характер. Суб`єктами зобов`язань, що виникають у результаті набуття, збереження майна без достатньої правової підстави, виступають: боржник - особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого); кредитор (потерпілий) - особа, за чий рахунок інша особа (боржник) набула майно або зберегла його у себе.
Сутність зобов`язання з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідносин, та передання майна тій потерпілій особі, яка має належний правовий титул на нього (постанова Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 910/1531/18).
Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується прямо на законі, або суперечить меті правовідносин і їх юридичному змісту. Отже, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином (постанови Верховного Суду від 01 квітня 2019 року у справі № 904/2444/18, від 23 квітня 2019 року у справі № 918/47/18, від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19)».
Крім того, в постанові Верховного суду від 22 квітня 2019 року у справі № 753/20514/16-ц зазначено наступне: «Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося».
Відповідно до ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, пособами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема: відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Отже, враховуючи викладене вище, зважаючи на те, що внаслідок протиправних дій відповідача мала місце безпідставне списання з рахунку позивачки процентів в рахунок погашення несанкціонованого кредиту, позивач обирає способом захисту свого порушеного права примусове виконання обов`язку в натурі, а саме: стягнення з відповідача суми безпідставно отриманих грошових коштів, які відповідач безпідставно утримує у себе.
Обґрунтований розрахунок сум, що стягуються, складається з суми заборгованості відповідача перед позивачем у вигляді безпідставно отриманих відповідачем грошових коштів у вигляді процентів за несанкціонованим позивачкою кредитом в сумі 53 567.17 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача.
Згідно ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. 
Згідно із ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 29 червня 2006 у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини вказав нате, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.
При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування.
Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Отже, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.
На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.
Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року №3- рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.
Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.
Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За приписами ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. 
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.
Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. 
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.
Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню.
Тобто, відповідач повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права позивача. Однак, доказiв цього відповідачем до суду не надано. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-якi домовленості i зобов`язання стосовно відповідача (крім договірних, передбачених законом, зазначених в позові) відносно доходу, предмета спору, а відповідач не довів незаконність дій позивача. Твердження відповідача про наявнiсть будь-яких iнших зобов`язань стосовно позовних вимог - є припущенням.
Не може суд прийняти до уваги не погодження відповідача з мотивами і вимогами позову, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджена. Позовні вимоги не уточнювалися, зустрічні вимоги не заявлено. 
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати у справі покладаються на сторону, проти якої постановлене рішення. 
Враховуючи результат вирішення даної справи судові витрати повинні бути віднесені за рахунок відповідача, оскільки позивач при подачі позову не сплатив судовий збір, звільнений за законом.
Частиною 5 ст. 124 Конституції України встановлено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. 
При таких обставинах суд вважає можливим позов задовольнити і стягнути з відповідача АТ КБ «ПриватБанк» на користь позивача ОСОБА_1 суму безпідставно списаних грошових коштів у вигляді відсотків по кредиту з рахунку № НОМЕР_8 , відкритому на ім`я позивачки в АТ КБ «ПриватБанк» в розмірі 53 567 грн. 17 коп., а також стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 1 064 грн. 96 коп. (позов подано через електронний суд).
Таким чином обставини позовних вимог, стосовно яких у позивача є спір, знайшли своє підтвердження в ході судового засідання і вони підлягають задоволенню в повному обсязі.
На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 19, 43, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 3, 15, 16, 2212, 2213 ЦК України, ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд 

ВИРІШИВ:
Позов задовольнити.
Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», код за ЄДРПОУ 14360570, на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_7 , суму безпідставно списаних грошових коштів у вигляді відсотків по кредиту з рахунку № НОМЕР_8 , відкритому на ім`я ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_7 , в Акціонерному товаристві комерційний банк «ПриватБанк», код за ЄДРПОУ 14360570, в розмірі 53 567 грн. 17 коп..
Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», код за ЄДРПОУ 14360570, на користь держави судовий збір в сумі 1 064 грн. 96 коп.
Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.
Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.
Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Суддя -