ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
23.06.2026	Справа № 910/3862/26	

Господарський суд міста Києва у складі судді Пукаса А.Ю., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ТБР Логістик» (вул. Січових Стрільців, буд. 16/3, м. Коломия, Івано-Франківська обл., 78203; ідентифікаційний код 37219597)
до Державної Казначейської служби (вул. Бастіонна, буд. 6, м. Київ, 01601; ідентифікаційний код 37567646)
про стягнення 341 804, 95 грн,

без виклику представників учасників справи, 

РОЗГЛЯД СПРАВИ СУДОМ

1. Стислий виклад позиції Позивача
До Господарського суду міста Києва звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «ТБР Логістик» (далі за текстом ТОВ «ТБР Логістик», Позивач) з позовом до Державної казначейської служби України (далі за текстом ДКСУ, Відповідач) про стягнення 82 146 грн - 3% річних та 259 658, 95 грн - інфляційних втрат нарахованих в якості компенсації.
В обґрунтування заявлених вимог, Позивач зазначає, що станом на дату звернення до суду з позовом, в порушення норм чинного законодавства прав та законних інтересів Позивача, Відповідач не виконав свого обов`язку щодо виконання рішення суду у справі № 906/808/24, що стало підставою для Позивача (кредитора) нарахувати на підставі статті 625 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України) 3 % річних та інфляційні втрати.

2. Стислий виклад позиції Відповідача
Із поданого Відповідачем відзиву вбачається, що Відповідачем не заперечується не виконання рішення у справі № 906/808/24, однак зазначається про недостатність коштів, наданих за бюджетною програмою, за якою обліковується наказ Господарського суду Житомирської області від 16.09.2025 у справі № 906/808/24 (КПКВК 3504030).
Відповідач стверджує, що ним вжито всіх залежних заходів задля виконання рішення суду на користь Позивача, рішення суду буде виконано відповідно до встановленої черговості виконання, а підстави для нарахування 3 % річних та інфляційних втрат відсутні.

3. Процесуальні дії у справи.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.04.2026 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, яку вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
29.04.2026 через загальний відділ діловодства до Господарського суду міста Києва надійшов відзив на позовну заяву.
04.05.2026 через загальний відділ діловодства до Господарського суду міста Києва надійшла відповідь на відзив.
Таким чином, приймаючи до уваги, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи, відповідно до частини 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України (далі за текстом - ГПК України) суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої сторони про інше. При розгляді справи у порядку спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ 
Рішенням Господарського суду Житомирської області від 30.06.2025 по справі № 906/808/24 задоволено позов ТОВ «ТБР Логістик» та стягнуто з Державного бюджету України на користь ТОВ «ТБР Логістик» майнову шкоду у розмірі 1046534,07 грн.
Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 28.01.2026 рішення Господарського суду Житомирської області від 30.06.2025 по справі № 906/808/24 залишено без змін. 
Ухвалою Верховного Суду від 05.11.2025 провадження за касаційною скаргою Головного управління Національної поліції в Житомирській області на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 03.09.2025 та рішення Господарського суду Житомирської області від 30.06.2025 у справі № 906/808/24 закрито.
З рішення Господарського суду Житомирської області від 30.06.2025 по справі № 906/808/24 встановлено, що в період з 14.08.2023 по 07.12.2023 ТОВ «ТБР Логістик» був позбавлений права користування орендованими транспортними засобами і причепами до них та спецтехнікою, які були вилучені СУ ГУНП в Житомирській області та неповернені у користування підприємству для ведення своєї господарської діяльності всупереч ухвалам суду у справах №296/7822/23, №296/7875/23, №296/7876/23, №296/9992/23, №296/11048/23, що призвело до втручання у підприємницьку діяльність позивача та заподіяння йому збитків на на суму 1 046 534, 07 грн. 
На примусове виконання вказаного рішення суду Господарським судом Житомирської області видано наказ від 16.09.2025 у справі № 906/808/24, який пред`явлено до виконання до Відповідача згідно заяви від 17.09.2025 № 1709/01, проте станом на дату звернення до суду з даним позову не виконано в силу відсутність достатніх бюджетних коштів.
Вказана заява зареєстрована органами казначейства 23.09.2025 за вх.№ 06-73234.
Зазначені обставини визнаються сторонами.
З огляду на те, що наразі рішення Господарського суду Житомирської області від 30.06.2025 по справі № 906/808/24 не виконано, а кошти Відповідачем не сплачено Позивачем здійснено нарахування 3 % річних та інфляційних втрат на підставі статті 625 ЦК України за період з 22.08.2023 по 03.04.2026 на суму 1 046 534 грн.

ДЖЕРЕЛА ПРАВА ТА МОТИВИ, З ЯКИХ ВИХОДИТЬ СУД 
Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» установлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження», та особливості їх виконання.
За нормами Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є державний орган; державне підприємство, установа, організація; юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства.
Вказаним законом також визначено порядок виконання рішень суду про стягнення коштів з державного органу. Так, статтею 3 цього Закону передбачено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Відповідно до пункту 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 № 215 (далі за текстом - Положення), Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.
Згідно з пунктом 3 Положення основними завданнями Казначейства є: реалізація державної політики у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів; внесення на розгляд міністра фінансів пропозицій щодо забезпечення формування державної політики у зазначених сферах.
Пунктом 9 Положення про Державну казначейську службу України передбачено, що Казначейство здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.
Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 (далі за текстом - Порядок № 845) визначено процедуру безспірного списання коштів державного бюджету за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів.
Факт звернення Позивача із заявою про виконання судового рішення та пред`явлення наказу до виконання сторонами не заперечуються, а відтак є встановленою судом обставиною. 
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина 1 статті 509 ЦК України).
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11цього Кодексу (частина 2 статті 509 ЦК України).
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, але також завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі й інші юридичні факти (частина друга статті 11 ЦК України).
Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між суб`єктом, який таку шкоду завдав, і потерпілим. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.
За змістом статей 524, 533 - 535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Судове рішення про стягнення таких коштів є рішенням про примусове виконання обов`язку в натурі, тобто підтверджує грошове зобов`язання, зокрема те, що виникло у боржника у зв`язку із завданням ним шкоди потерпілому (кредитору).
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина 2 статті 625 ЦК України).
Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах. Тобто під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (див. постанови від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц (пункт 27; № у ЄДРСР 84573553), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 81; № у ЄДРСР 101829985), від 5.10.2022 у справах № 923/199/21 (пункт 8.18; № у ЄДРСР 106841700) і № 922/1830/19 (пункт 7.3; № у ЄДРСР 108285268), від 14.12.2022 у справі № 2-3887/2009 (пункт 55; № у ЄДРСР 109390156), від 12.07.2023 у справі № 757/31372/18-ц (пункт 38; № у ЄДРСР 112516535)).
Відповідно до частини 4 статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.
У разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Компенсація за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу нараховується центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів (частини 1 та 2 статті 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»).
Дана правова позиція викладена у постанові ВП ВС від 03.10.2023 у справі № 686/7081/21, на яку також посилається Позивач у позові.
Велика Палата Верховного Суду вже зауважувала, що стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Тому приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (зокрема деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір, делікт тощо). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачають договір або спеціальний закон, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц (пункти 17, 18, 26, 28; № у ЄДРСР 73469624), від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц (пункти 21, 22, 25, 42, 45; № у ЄДРСР 74838873), від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц (№ у ЄДРСР 82997465)).
Згідно висновків, викладених у постанові ВП ВС від 03.10.2023 у справі № 686/7081/21, прострочення держави-боржника у спірних правовідносинах настає за сукупності таких юридичних фактів: (1) стягувач подав до органу ДКС України виконавчий документ про стягнення з держави коштів; (2) держава за цим виконавчим документом не перерахувала кошти протягом трьох місяців з дня його надходження до органу ДКС України.
Отже, припис частини другої статті 625 ЦК України щодо юридичних наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання боржником (зокрема державою) поширюється на випадки порушення підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення до виконання органу ДКС України виконавчого документа і включно до дня, що передує дню повного виконання судового рішення. Інший підхід до визначення моменту початку прострочення держави у спірних правовідносинах (наприклад, ототожнення такого моменту з датою вчинення делікту чи датою набрання законної сили судовим рішенням про стягнення з держави відшкодування) може зумовлювати недобросовісну поведінку стягувача (зокрема неподання ним впродовж тривалого часу виконавчого документа до органу ДКС України задля отримання можливості додатково стягнути з держави 3 % річних та інфляційні втрати).
Враховуючи встановлений частиною 4 статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» строк на перерахування коштів, факт надходження до Відповідача заяви та наказу про примусове виконання рішення суду - 23.09.2025 (згідно відбитку печатки канцелярії Державної казначейської служби України) обов`язок з відшкодування шкоди за рішення суду Відповідачем порушено з 24.12.2025.
Враховуючи відсутність доказів сплати Відповідачем коштів на користь Позивача в рахунок виконання рішення Господарського суду Житомирської області від 30.06.2025 прострочення виконання грошового зобов`язання за Відповідачем рахується з 24.12.2015 і по 03.04.2026 (враховуючи межі заявленого Позивачем періоду).
Суд звертає увагу Позивача, що зі змісту поданого позову нарахування 3 % річних та інфляційні втрати ним здійснено саме за невиконання рішення суду, яким і встановлено кінцевий розмір матеріальної шкоди.
Зазначене також підтверджується змістом судової практики на яку посилається сторона Позивача при обґрунтуванні позовних вимог (постанова ВП ВС від 03.10.2023 у справі № 686/7081/21 та постанова ВП ВС від 09.11.2023 у справі № 420/2411/19).
Так, до моменту ухвалення рішення у справі № 906/808/24 розмір матеріальної шкоди є оціночним і фактично набуває грошового зобов`язання лише за наслідком ухвалення відповідного рішення в силу чого прострочення виконання грошового зобов`язання не може бути раніше ніж у Відповідача виник обов`язок з оплати коштів згідно вказаних вище висновків суду в силу чого вимоги Позивача підлягають частковому задоволенню, а саме: 35 959, 11 грн - інфляційні втрати та 8 687,67 грн - 3 % річних, нарахованих за період з 24.12.2015 і по 03.04.2026.
У постанові від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19) Велика Палата Верховного Суду, аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України, зробила висновок про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та трьох процентів річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю.
Велика Палата Верховного Суду також неодноразово зазначала, що у статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення.
Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц, від 31.10.2018 у справі № 161/12771/15-ц, від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц, від 18.03.2020 у справі № 711/4010/13, від 23.06.2020 у справі № 536/1841/15-ц, від 07.07.2020 у справі № 712/8916/17, від 22.09.2020 у справі № 918/631/19, від 09.11.2021 у справі № 320/5115/17. 
В силу зазначеного, нарахування Позивачем 3 % річних та інфляційних втрат до 24.12.2025 є необґрунтованим та безпідставним оскільки прострочення з боку Відповідача в даних межах відсутнє.

ВИСНОВКИ СУДУ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ
З огляду на встановлені судом обставини справи, суд дійшов висновку, що Позивачем доведено прострочення виконання Відповідачем грошового зобов`язання в частині виконання рішення суду, а з урахуванням здійснених судом висновків позов підлягає частковому задоволенню.

Що стосується витрат по сплаті судового збору, суд зазначає, що в силу характеру спірних правовідносин на підставі пункту 11 частини 2 статті 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір за звернення до суду з даним позовом не сплавляється.

Розподіл витрат Позивача на професійну правничу допомогу наразі судом не здійснюється з огляду на зазначення стороною необхідності подання додаткових доказів понесення таких витрат згідно визначеного частиною 8 статті 129 ГПК України порядку.

Kеруючись статтею 74, статтями 76-79, статтею 86, 123, 129, статтями 236-238, статтями 240 та 241 ГПК України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ТБР Логістик» - задовольнити частково.
2. Стягнути з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ТБР Логістик» (вул. Січових Стрільців, буд. 16/3, м. Коломия, Івано-Франківська обл., 78203; ідентифікаційний код 37219597) 35 959 (тридцять п`ять тисяч дев`ятсот п`ятдесят дев`ять) грн 11 коп - інфляційних втрат, 8 687 (вісім тисяч шістсот вісімдесят сім) грн 67 коп - 3 % річних.
3. У задоволенні іншої частини позову - відмовити.
4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення підписано: 23.06.2026

Суддя Антон ПУКАС