154/1248/26 
2/154/1039/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2026 року Володимирський міський суд Волинської області у складі: 
головуючого – судді Лутая А.М. 
за участю секретаря судового засідання – Бойко К.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Зимнівської сільської ради Володимирського району Волинської області про встановлення факту, що має юридичне значення та про визнання права на завершення приватизації земельної ділянки та реєстрації права власності в порядку спадкування за законом, третя особа - ОСОБА_2 ,
ВСТАНОВИВ

Позивач ОСОБА_1 25.03.2026 звернулася в суд з позовом про встановлення факту, що має юридичне значення та про визнання права на завершення приватизації земельної ділянки та реєстрації права власності в порядку спадкування за законом, яку обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її свекруха ОСОБА_3 . Після її смерті відкрилася спадщина, яку прийняв чоловік позивача та син спадкодавця - ОСОБА_4 , який проживав та був зареєстрований на день смерті спадкодавця за однією адресою, проте своїх спадкових прав не оформив. Інший син спадкодавця ОСОБА_2 відмовився від прийняття спадщини. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер, після його смерті залишилось спадкове майно, яке складається з житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , який належав йому на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності, а також земельної ділянки площею 0,50 га для ведення особистого селянського господарства, та земельної ділянки площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель і споруд, що знаходяться в с. Шистів, Володимирський район, Волинська область, які були передані у власність ОСОБА_3 на підставі рішення Зимнівської сільської ради народних депутатів Володимир-Волинського району від 01.04.1994 року №20/6 «Про приватизацію земельних ділянок населення, що проживає на території сільської ради», процедуру приватизації яких вона не завершила.
Вказує, що після смерті чоловіка прийняла спадщину та зареєструвала на своє ім`я житловий будинок, неоформленими лишились земельні ділянки. При підготовці документів на оформлення спадкового майна було виявлено, що у рішенні Зимнівської сільської ради народних депутатів Володимир-Волинського району від 01.04.1994 року №20/6 «Про приватизацію земельних ділянок населення, що проживає на території сільської ради» невірно вказано по батькові власника « ОСОБА_5 » замість вірного « ОСОБА_6 ». Даний факт є перешкодою для оформлення спадкових прав, а тому вона змушена звернутися до суду за захистом своїх прав та законних інтересів з позовною заявою про встановлення факту належності ОСОБА_3 правовстановлюючих документів та визнання права на завершення приватизації земельних ділянок та реєстрації права власності на них в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка. 
Ухвалою суду від 31.03.2026 на підставі вказаної заяви відкрито провадження у справі та призначено її розгляд по суті за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 18.05.2026 року до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог залучено ОСОБА_2 .
У судове засідання позивач не з`явилася, представник позивача подала заяву, в якій заявлені вимоги підтримала, просить розгляд справи проводити за її відсутності.
Представник відповідача та третя особа в судове засідання також не з`явилися, однак подали заяви, в яких просять проводити розгляд справи за їх відсутності, не заперечують проти задоволення позову.
Розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України.
Суд, оцінивши наявні у справі письмові докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов таких висновків.
Згідно із статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
За змістом норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно п.6 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.
Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.
У постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) Велика Палата Верховного Суду сформувала такий висновок: "В порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:
- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;
- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;
- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);
- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів".
До подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18), від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 (провадження № 11-150апп23).
У своїй позовній заяві ОСОБА_1 , як на підставу звернення до суду, вказує на те, що допущена в правовстановлюючому документі помилка перешкоджає їй оформити спадкові права після смерті чоловіка ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки у правовстановлюючих документах на ім`я його матері ОСОБА_3 допущено помилку.
З дослідженої копії архівного витягу з рішення Зимнівської сільської ради народних депутатів Володимир-Волинського району від 01.04.1994 року №20/6 «Про приватизацію земельних ділянок населення, що проживає на території сільської ради» встановлено, що вказане рішення видано на ім`я « ОСОБА_3 ».
Разом з тим, у наданій суду копії свідоцтва про смерть ОСОБА_3 серії НОМЕР_1 , витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть ОСОБА_3 № 00038616297, її ім`я, прізвище та по батькові вказані як « ОСОБА_3 ».
Отже, встановлено, що по батькові ОСОБА_3 у рішенні Зимнівської сільської ради народних депутатів Володимир-Волинського району від 01.04.1994 року №20/6 не збігається з її по батькові в свідоцтві про смерть та витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть, через що позивачка позбавлена можливості оформити свої спадкові права.
Враховуючи вищенаведене, оцінивши всі докази в сукупності, суд дійшов висновку, що вимоги позивачки про встановлення факту належності правовстановлюючого документа є законними, обґрунтованими, доведеними, а тому їх слід задовольнити. 
Щодо позовних вимог про визнання права на завершення приватизації земельних ділянок та реєстрації права власності в порядку спадкування за законом, суд зазначає таке.
Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до вимог ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 1218, ч.ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України внаслідок смерті особи відкривається спадщина, до складу якої входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Часом відкриття спадщини є день смерті особи. 
Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (ч.1 ст.1222 ЦК України).
Відповідно до ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу (ст.1258 ЦК України).
Відповідно до ч.1 ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. 
Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення, що передбачено частиною 1 статті 1225 ЦК України.
Згідно з пунктом «г» частини першої статті 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Пунктом «а» частини третьої статті 152 ЗК України передбачено, що захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання права.
Як вбачається з листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», передбачено, якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі статтею 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акту про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15-ц (провадження № 14-652цс18), а також у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 723/1061/17 (провадження №61-26091св18) викладено правовий висновок про можливість визнання в порядку спадкування права на завершення приватизації земельної ділянки, що полягає в наступному.
Так, положеннями ЗК України встановлено, що набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до статті 1216 ЦК не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія пункту 1 розділу X «Перехідні положення» Земельного Кодексу України.
Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі статтею 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку.
Згідно статті 126 Земельного Кодексу України, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Отже, у випадку, якщо спадкодавець за життя із дотриманням вимог законодавства розпочав процедуру приватизації земельної ділянки, проте не отримав на неї право власності у зв`язку зі смертю, спадкодаємці у порядку спадкування набувають право на завершення приватизації. У разі відмови компетентного органу спадкоємцям, належним та ефективним способом захисту їх прав у судовому порядку є звернення із позовом про визнання права на завершення приватизації.
Відтак, до складу спадщини входить, у тому числі, право на завершення процедури приватизації земельної ділянки, яку спадкодавець розпочав за життя у встановленому законом порядку та не завершив у зв`язку зі смертю. Це право не залежить від наявності у спадкоємця особистого права на приватизацію землі.
Відповідно до ч.ч. 1, 3 , 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (ч.1 ст.1269 ЦК України).
Відповідно до ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно, який, відповідно до вимог ст. 68 Закону України «Про нотаріат», при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна.
Отже, діючим законодавством України чітко визначений порядок отримання спадкоємцем документа, який посвідчує його право на успадковане майно - свідоцтва про право на спадщину, видачу якого, відповідно до норм цивільного законодавства та Закону України «Про нотаріат», покладено на нотаріальний орган. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку.
Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку (п. 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року).
Верховний Суд України у постанові Пленуму № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» в п.23 роз`яснив, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла свекруха позивачки - ОСОБА_3 . Вказані обставини підтверджуються копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , копією свідоцтва про народження чоловіка позивачки та сина померлої ОСОБА_3 — ОСОБА_4 , серії НОМЕР_2 , та копією свідоцтва про одруження позивачки із ОСОБА_4 серії НОМЕР_3 . 
Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина, до складу якої входить, зокрема право на завершення процедури приватизаціїна земельні ділянки площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку та 0,50 га для обслуговування підсобного господарства, що знаходяться в селі Шистів Володимирського району (колишнього Володимир-Волинського району) Волинської області, передані ОСОБА_3 безкоштовно у приватну власність на підставірішення Зимнівської сільської ради народних депутатів Володимир-Волинського району від 01 квітня року №20/6 «Про приватизацію земельних ділянок населення, що проживає на території сільської ради», яке спадкодавець не встигла реалізувати за життя. 
Відповідно до листа від 07.04.2026 №154/01-16 виданого приватним нотаріусом Володимирського районного нотаріального округу Волинської області Велимчаницею А.І. спадкова справа після смерті ОСОБА_3 не заводилась.
Спадщину після смерті ОСОБА_3 прийняв її син та чоловік позивачки - ОСОБА_4 , оскільки він на час відкриття спадщини постійно проживав зі спадкодавцем, що підтверджується довідкою Зимнівської сільської ради Володимир-Волинського району №845 від 05.11.2020.
Проте, ОСОБА_4 не встиг оформити свої спадкові права, оскільки помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 .
За життя ОСОБА_4 не залишив заповіт. 
Позивачка відповідно до положень ст.ст.1261,1269 ЦК України, є спадкоємцем за законом першої черги та вважається такою, що прийняла спадщину, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 , оскільки у визначений законом строк звернулася до нотаріуса з відповідною заявою.
Наявність інших спадкоємців за законом чи за заповітом, які б прийняли спадщину після смерті ОСОБА_4 , судом не встановлена.
Вказані обставини підтверджуються копією спадкової справи №98/2022, зареєстрованої 28.06.2022 після смерті померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 
16.12.2025 позивачка звернулася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті чоловіка.
Проте, згідно листа приватного нотаріуса Володимирської районного нотаріального округу Волинської області Велимчаниці А.І. від 16.12.2025, позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вищевказані земельні ділянки у зв`язку з тим, що вона не надала правовстановлюючих документів на спадкове майно, та запропоновано звернутися до суду.
На підставі викладеного вище, суд вважає, що право позивачки на успадкування всіх прав та обов`язків померлого чоловіка підлягає захисту в судовому порядку, оскільки через відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно, вона не може оформити спадкові права в нотаріальному порядку, тож вимоги про визнання за нею у порядку спадкування за законом права на завершення процедури приватизації земельних ділянок є цілком обґрунтованими, законними та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі
Керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 81, 89, 200, 206, 265, 315, 319 ЦПК України, суд 

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Зимнівської сільської ради Володимирського району Волинської області про встановлення факту, що має юридичне значення та про визнання права на завершення приватизації земельної ділянки та реєстрації права власності в порядку спадкування за законом - задовольнити.
Встановити факт належності ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , рішення Зимнівської сільської ради народних депутатів Володимир-Волинського району від 01 квітня 1994 року №20/6 «Про приватизацію земельних ділянок населення, що проживає на території сільської ради», виданого на ім`я « ОСОБА_3 ».
Визнати за ОСОБА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , право на завершення приватизації та реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» на земельні ділянки площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку та 0,50 га для обслуговування підсобного господарства, що знаходяться в селі Шистів Володимирського району (колишнього Володимир-Волинського району) Волинської області, які були передані у приватну власність ОСОБА_3 згідно рішення Зимнівської сільської ради народних депутатів Володимир-Волинського району від 01 квітня року №20/6 «Про приватизацію земельних ділянок населення, що проживає на території сільської ради», виданого на ім`я « ОСОБА_3 ».
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкриття чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повне рішення суду складено 30.06.2026.

Інформація про учасників справи: 
- позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ;
- відповідач: Зимнівська сільська рада Володимирського району Волинської області, код ЄДРПОУ 04334815, місцезнаходження: Волинська область, Володимирський район, с. Зимно, вул. Миру, 2.

Головуючий А.М. Лутай