Справа № 204/13539/25
Провадження № 2/204/1568/26 

ЧЕЧЕЛІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРА

РІШЕННЯ
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
01 травня 2026 року м. Дніпро
Чечелівський районний суд м. Дніпра у складі:
головуючого – судді Чапала Г.В.,
за участю секретаря судового засідання Азарян Б.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Адіум» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації невикористаної відпустки, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку, -
УСТАНОВИВ:
У провадження Чечелівського районного суду м. Дніпра за допомогою системи «Електронний суд» надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Адіум» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації невикористаної відпустки, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку. 
В обґрунтування позовних вимог послався на те, що 26.03.2019 р. він був прийнятий на роботу на посаду інженера-будівельника у Товариство з обмеженою відповідальністю «Адіум». 01.09.2022 р. – звільнився з роботи за угодою сторін, на підставі статті 36 КЗпП України. 
В день звільнення з роботи йому не було виплачено заробітну плату за період з 01.10.2021 р. по 01.09 2022 р. та компенсацію за невикористані дні основної щорічної відпустки за 2021 та 2022 роки в сумі 54 096,68 грн., внаслідок посилання відповідачем на відсутність грошових коштів. Згідно довідки форми ОК-5 від 17 грудня 2025 року у період з жовтня 2021 року та станом на дату звернення з вказаним позовом до суду відповідачем взагалі не здійснювалося стосовно нього нарахування, виплата заробітної плати та відрахування до Пенсійного фонду України. 
Позивач вважає такі дії відповідача незаконними, адже при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення. При цьому згідно відкритих даних фінансової звітності ТОВ «Адіум» (у тому числі на порталі https://opendatabot.ua/c/35609909 ) річний чистий прибуток компанії складав: за 2022 рік = 745 400 грн., за 2023 рік = 1 364 300 грн., за 2024 рік = 779 300 грн., у 2025 році підприємство також продовжує вести господарську діяльність, що свідчить про наявність грошових коштів для розрахунку з позивачем досить тривалий проміжок часу й вказує на навмисне та зухвале невиконання норм законодавства.
На підставі викладеного позивач звернувся до суду з даним позовом, та просить стягнути з відповідача на свою користь нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з 01.10.2021 р. по 01.09.2022 р., та компенсацію невикористаних днів основної щорічної відпустки за 2021 та 2022 роки в сумі 54 096,68 грн., а також середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні з 01.09.2022 р по 17.12.2025 р. у розмірі 244 900,00 грн. Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати та компенсації, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку, але не більше ніж за один місяць. Доручити виконавчій службі у разі невиконання відповідачем розрахунку у зазначений період накласти арешт на активи та банківські розрахункові рахунки ТОВ «Адіум» та виконати примусове стягнення коштів з рахунків відповідача.
Ухвалою суду від 23 грудня 2025 року у справі відкрито спрощене позовне провадження, з викликом сторін у судове засідання. 
Згодом, ухвалою від 21 січня 2026 року позовну заяву було залишено без руху з підстав несплати позивачем судового збору в частині позовних вимог майнового характеру щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 244 900,00 грн., та надано час для усунення недоліків.
Після усунення позивачем недоліків ухвалою від 04 лютого 2026 року продовжено розгляд справи.
09 січня 2026 року представником відповідача – адвокатом Лаврищевим Віктором В`ячеславовичем подано відзив на позовну заяву, згідно якого просив у задоволенні позовних вимог відмовити з наступних підстав.
По-перше, щодо позовної вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі за період з жовтня 2021 року по вересень 2022 року, вважає доцільним розділити її на два періоди режиму трудових відносин позивача: 
- з 01.10.2021 по 24.02.2022 у зв`язку з розповсюдженням на території України коронавірусу COVID-19, з метою запобігання його поширення, виконання робіт співробітниками ТОВ «Адіум» було призупинено на період дотримання карантинних заходів, визначених Урядом України. У свою чергу, позивач, як і всі інші працівники підприємства, погодився на вищенаведені умови режиму трудових відносин. Вищевказане підтверджується його відсутністю на робочому місці та невиконанням будь-яких трудових обов`язків, у тому числі віддалено-дистанційно. Додатково звертає увагу, що сам позивач не зазначає про обставини виконання ним трудових обов`язків у цей період.
- з 25.02.2022 по 01.09.2022 у зв`язку з організацією трудових відносин в умовах воєнного стану на території України із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 р., відповідно до Указу Президента України, діяльність підприємства тимчасово припинено з дня введеного воєнного стану до завершення означених обставин. У свою чергу, позивач, як і всі інші працівники підприємства, погодився на вищенаведені умови режиму трудових відносин. Вищевказане підтверджується його відсутністю на робочому місці та не виконанням будь-яких трудових обов`язків, у тому числі віддалено-дистанційно. Обізнаність позивача про вищевказані обставини підтверджується доступними для нього даними Пенсійного фонду України, у тому числі індивідуальними відомостями про застраховану особу, де відсутні відомості про нарахування заробітної плати у вищевказаний період.
Заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах.
По-друге, щодо позовної вимоги про стягнення невикористаної відпустки за період 2021 року (24 дні) та 2022 року (16 днів), то з урахуванням вищевказаної позиції відповідача, нарахування позивачу щорічної основної відпустки не здійснювалось: 
- з 01.10.2021 по 24.02.2022 через призупинення на період дотримання карантинних заходів, визначених Урядом України, виконання робіт співробітниками ТОВ «Адіум», у зв`язку з чим у цей період позивач був відсутній на робочому місці та не виконував будь-які трудові обов`язки, у тому числі віддалено-дистанційно;
- з 25.02.2022 по 01.09.2022 через припинення діяльності підприємства в умовах воєнного стану на території України, у зв`язку з чим у цей період позивач був відсутній на робочому місці та не виконував будь-які трудові обов`язки, у тому числі віддалено-дистанційно.
Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. 
По-третє, щодо позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.09.2022 по 17.12.2025, з урахуванням вищевказаної позиції відповідача, станом на дату звільнення позивача, у відповідача була відсутня будь-яка заборгованість, у тому числі по заробітній платі та нарахуванню грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки. 
З урахуванням викладеного відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку у повному обсязі.
Позивач у судове засідання не з`явився, 26 грудня 2025 року та згодом направляв на адресу суду заяви про розгляд справи за відсутності позивача, позовні вимоги підтримав.
Присутній у судовому засіданні представник відповідача – адвокат Лаврищев В.В. підтримав доводи, викладені раніше у відзиві на позов, відповідно просив відмовити у його задоволенні в повному обсязі. 
Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.
Позивач ОСОБА_1 перебував у трудових правовідносинах з відповідачем – Товариством з обмеженою відповідальністю «Адіум», наказом № 31-К від 25 березня 2019 року був зарахований на посаду інженера-будівельника, наказом № 61-К від 01 вересня 2022 року звільнений за угодою сторін, згідно п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 8).
Відповідно до відомостей з довідки форми ОК-5 ПФУ, відповідач з жовтня 2021 року та станом на дату формування довідки 17 грудня 2025 року не здійснює позивачу нарахування, виплату заробітної плати та ЄСВ (а. с. 3-5).
Наказом директора ТОВ «Адіум» № 57 «Про простій» від 01 жовтня 2021 року, у зв`язку з розповсюдженням на території України коронавірусу COVID-19, з метою запобігання його поширення, необхідністю дотримання карантинних заходів, введених Урядом через розповсюдження коронавірусної інфекції, на підприємстві відповідача призупинено виконання робіт співробітниками ТОВ «Адіум» (а. с. 59).
Наказом директора ТОВ «Адіум» № 7 «Про простій» від 25 лютого 2022 року, у зв`язку з організацією трудових відносин в умовах воєнного стану на території України з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, відповідно до Указу Президента України, діяльність підприємства відповідача тимчасово припинено, з дня введення воєнного стану та до завершення означених обставин (а. с. 59 на звороті).
За клопотанням відповідача судом був допитаний свідок – ОСОБА_2 , яка пояснила, що з 2007 року по 2019 рік вона працювала бухгалтером ТОВ «Адіум», і навіть після звільнення, внаслідок дружніх відносин з директором інколи надавала йому допомогу. Відповідно у лютому – жовтні 2022 року допомагала систематизувати документи, з метою їх подальшого перевезення. Пояснила, що внаслідок пандемії коронавірусу а згодом воєнного стану, роботи на підприємстві не велись, відповідно працівника ОСОБА_1 у цей час на роботі не було. 
Згідно з вимогами ст. 4 ЦПК України,кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до вимог ч. ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Приписами ч. ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Приписами ч. 1 ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися не припущеннях.
Звернувшись до суду, позивач просить, зокрема, стягнути з відповідача на свою користь нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з 01.10.2021 р. по 01.09.2022 р., та компенсацію невикористаних днів основної щорічної відпустки за 2021 та 2022 роки в сумі 54 096,68 грн.
Згідно ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Відповідно до вимог ч. ч. 1 та 2 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.
Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.
У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).
Структура заробітної плати визначена ст. 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.
Згідно з вимогами ч. ч. 1, 4, 5 ст. 24 ЗУ «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. Забороняється провадити виплату заробітної плати у магазинах роздрібної торгівлі, питних і розважальних закладах, за винятком тих випадків, коли заробітна плата виплачується працюючим у цих закладах особам. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця.
За положеннями ст. 97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт. Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті. Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.
Час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).
Відповідно до вимог ст. 34 КЗпП України простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. У разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця.
Так, зі змісту ч. 1 ст. 34 КЗпП України вбачається, що зупинення роботи (простій) може бути викликане невідворотною силою або іншими обставинами.
Однак, аналіз статті 34 КЗпП України свідчить про те, що зупинення роботи (простій) - це наслідок дії невідворотної сили або інших обставин. Тобто мають існувати обставини, які стали причиною неможливості виконання працівниками роботи.
У разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 113 КЗпП України працівнику оплачується час простою з розрахунку не нижче від 2/3 тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).
Під час простою нарахування доплат і надбавок, передбачених колективним договором, не здійснюється, оскільки працівники під час простою не виконують встановлену їм норму праці (лист Мінсоцполітики від 19 вересня 2013 року № 805/13/155-13). У той же час зберігаються ті виплати, які є обов`язковими та напряму прив`язані до окладу.
Доплата до мінімальної зарплати при повному місяці простою не здійснюється (роз`яснення Мінсоцполітики деяких питань оплати праці на виконання Закону України від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України»).
На відміну від інших варіантів (відпустка, дистанційна робота) згода працівника (навіть формальна) на простій при форс-мажорних обставинах (карантин) не потрібна. Роботодавець все оформляє лише своїм наказом.
Постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11 березня 2020 року № 211з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України установлено карантин, який у подальшому було продовжено постановами Кабінету міністрів України: № 239 від 25 березня 2020 року до 24 квітня 2020 року; № 291 від 22 квітня 2020 року до 11 травня 2020 року; № 343 від 04 травня 2020 року 22 травня 2020 року; № 392 від 20 травня 2020 року до 22 червня 2020 року; № 500 від 17 червня 2020 року до 31 липня 2020 року; № 641 від 22 липня 2020 року до 31 серпня 2020 року; № 760 від 26 серпня 2020 року до 31 жовтня 2020 року; № 956 від 13 жовтня 2020 року до 31 грудня 2020 року; № 1236 від 09 грудня 2020 року до 28 лютого 2021 року; № 104 від 17 лютого 2021 року до 30 квітня 2021 року; № 405 від 21 квітня 2021 року до 30 червня 2021 року; № 611 від 16 червня 2021 року до 31 серпня 2021 року; № 855 від 11 серпня 2021 року до 01 жовтня 2021 року; № 981 від 22 вересня 2021 року до 31 грудня 2021 року; № 1336 від 15 грудня 2021 року до 31 березня 2022 року; № 229 від 23 лютого 2022 року до 31 травня 2022 року; № 630 від 27 травня 2022 року до 31 серпня 2022 року; № 928 від 19 серпня 2022 року до 31 грудня 2022 року; № 1423 від 23 грудня 2022 року до 30 квітня 2023 року; № 383 від 25 квітня 2023 року до 30 червня 2023 року.
Законом України від 17 березня 2020 року № 9530 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню й поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину віднесено до форс-мажорних обставин, тобто обставин непереборної сили.
Запровадження карантину передбачає ряд заборон, у зв`язку з якими можливе повне або часткове призупинення роботи підприємства.
Крім того, у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX (зі змінами, внесеними Указом від 14 березня 2022 року № 133/2022, затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року № 2119-IX, змінами внесеними Указом Президента України від 18 квітня 2022 року № 259/2022, затвердженим Законом № 2212-IX від 21 квітня 2022 року, змінами внесеними Указом Президента України від 17 травня 2022 року № 341/2022, затвердженим Законом №2263-IX від 22 травня 2022 року, змінами внесеними Указом Президента України від 12 серпня 2022 року № 573/2022, затвердженим Законом №2500-IX від 15 серпня 2022 року, змінами внесеними Указом Президента України від 07 листопада 2022 року № 757/2022, затвердженим Законом №2738-IX від 16 листопада 2022 року, змінами внесеними Указом Президента України від 06 лютого 2023 року № 58/2023, затвердженим Законом №2915-IX від 07 лютого 2023 року) з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан, який з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року продовжено строком на 90 діб.
Пунктом 3 Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, визначено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
Отже, вказаним Указом встановлено можливість обмеження конституційного права на працю, але в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, а відповідачем не оспорено, що останнім у період часу з 01 жовтня 2021 року по 01 вересня 2022 року, включно не здійснювалося нарахування та виплата заробітної плати позивачу, й відповідно не сплачувався на нього ЄСВ.
Також, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що наказами директора ТОВ «Адіум» № 57 від 01 жовтня 2021 року (у зв`язку з розповсюдженням на території України коронавірусу COVID-19) та № 7 від 25 лютого 2022 року (у зв`язку з введенням воєнного стану на території України із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року) на підприємстві відповідача оголошено простій.
Вказані накази відповідача «Про простій» жодної зі сторін не оспорені, в судовому порядку не скасовані, а відтак є діючими, тому вимоги позивача щодо нарахування та виплати йому заробітної плати за період часу з 01 жовтня 2021 року по 01 вересня 2022 року, виходячи із розрахунку 2/3 тарифної ставки (мінімальної заробітної плати) є обґрунтованим та такими, що не спростовані матеріалами справи.
Відповідно до вимог ст. 113 КЗпП України, відповідач зобов`язаний був оплатити позивачу час простою з розрахунку не нижче від 2/3 тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу), в даному випадку 2/3 від мінімальної заробітної плати, зокрема за: жовтень 2021 року 4133,33 гривень (2/3 від 6200 гривень); за листопад 2021 року 4133,33 гривень (2/3 від 6200 гривень); за грудень 2021 року 4333,33 гривень (2/3 від 6500 гривень); за січень 2022 року 4333,33 гривень (2/3 від 6500 гривень); за лютий 2022 року 4333,33 гривень (2/3 від 6500 гривень); за березень 2022 року 4333,33 гривень (2/3 від 6500 гривень); за квітень 2022 року 4333,33 гривень (2/3 від 6500 гривень); за травень 2022 року 4333,33 гривень (2/3 від 6500 гривень); за червень 2022 року 4333,33 гривень (2/3 від 6500 гривень); за липень 2022 року 4333,33 гривень (2/3 від 6500 гривень); за серпень 2022 року 4333,33 гривень (2/3 від 6500 гривень) та за вересень 2022 року 180,56 гривень (2/3 від 6500 гривень з урахуванням кількості відпрацьованих днів – 1); що сумарно становить 47 447,22 гривень, з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.
Окрім того, чинне законодавство не відносить простій до підстав перенесення щорічної відпустки (ст. 11 Закону України «Про відпустки»), а тому враховуючи, що у період простою працівник перебуває у трудових відносинах з роботодавцем, відповідно він користується правом на щорічну відпустку на загальних підставах. Відповідно враховуючи що позивачем згідно наданого ним розрахунку (а.с. 6), який не спростований відповідачем, не використана відпустка за 2021 рік у розмірі 24 днів, та за 2022 рік у розмірі 16 днів, йому при звільненні мала бути виплачена компенсація, виходячи з середньої заробітної плати за рік з урахуванням 2/3 окладу під час простою у розмірі 4 412,90 гривень – за 2021 рік, та 2 236,56 гривень – за 2022 рік, що загалом складає 6 649,46 гривень.
Водночас, суд не приймає до уваги доводи відповідача про те, що роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили, оскільки останнім не надано жодних достатніх, допустимих та належних доказів такого.
При цьому, суд зазначає, що саме його посилання на введення карантинних обмежень у зв`язку з поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19 та запровадження воєнного стану в Україні через військову агресію РФ проти України, без обґрунтування неможливості вчинити дії з виплатити заробітної плати за час простою не може вважатися поважною причиною для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці.
Більш того, суд звертає увагу, що приписами ст. 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» визначено, що роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати.
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.
Таким чином, суд вважає за необхідне допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.
Вирішуючи питання щодо розміру заробітної плати, яка повинна бути стягнута за рішенням суду шляхом негайного виконання, суд виходить з наступних розрахунків: розмір заборгованості по заробітній платі, який стягнуто судом – 54 096,68 грн. (47 447,22 грн. + 6 649,46 грн.); період стягнення дорівнює 11 повних місяців. Отже, розмір заробітної плати який підлягає стягненню шляхом негайного виконання за один місяць становить: 54 096,68 грн. / 11 = 4 917,88 грн.
Окрім того, позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 вересня 2022 року по день звернення до суду 17 грудня 2025 року в розмірі 244 900,00 грн.
Відносно цієї частини позовних вимог суд виходить з наступного.
Чинною редакцією ст. 117 Кодексу законів про працю України передбачено, що виплата працівникові його середнього заробітку за весь час затримки здійснюється по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Відповідна редакція статті 117 КЗпП України є чинною з 19.07.2022. При цьому позивач звільнився 01.09.2022 року.
У постанові від 29.02.2024 у справі 460/42448/22 Верховний Суд зазначив, що період до 19.07.2022 (до набрання чинності Законом 2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, яка не обмежувала строком виплати у шість місяців. Проте, з 19.07.2022 регулюється вже чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати шістьма місяцями. Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 29 лютого 2024 року у справі 460/42448/22, від 22 лютого 2024 року у справі 560/831/23, від 15 лютого 2024 року у справі 420/11416/23, від 29 січня 2024 року у справі 560/9586/22, від 23.05.2024 у справі 560/11616/23. 
Відтак, правовідносини щодо стягнення на користь позивача середнього заробітку за період з 01.09.2022 по теперішній час – врегульовані статтею 117 КЗпП України у редакції Закону 2352-ІХ з 19.07.2022 із застосуванням обмеження виплати шістьма місяцями. 
Таким чином, з урахуванням приписів статті 117 КЗпП України у редакції Закону 2352-ІХ починаючи з 19.07.2022 позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні, лише в межах шести місяців - з 02.09.2022 по 02.03.2023.
Враховуючи відповідні норми, період застосування санкції ст. 117 КЗпП України у правовідносинах за участю позивача та відповідача охоплюється часом затримки розрахунку з 02.09.2022 року по 02.03.2023 року. 
Відповідно до пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Згідно абз. 2 Порядку, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.
Час, протягом якого працівник згідно із законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. З розрахункового періоду також виключається час, за який відсутні дані про нараховану заробітну плату працівника внаслідок проведення бойових дій під час дії воєнного стану. (Абзац пункту 2 із змінами, внесеними згідно з Постановою КМ № 486 від 26.04.2022).
Згідно відомостей з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за формою ОК-5, заробітна плата позивача на підприємстві відповідача у серпні 2021 року склала 6 200,00 грн., та у вересні 2021 року склала 6 200,00 грн., що є останніми двома місяцями виконання позивачем трудових обов`язків перед періодом простою (а.с. 3-5). 
Отже середньоденна заробітна плата позивача протягом вказаного періоду, з урахуванням кількості робочих днів у ньому, відповідно до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 складає: 6 200,00 + 6 200,00 / 43 = 288,37 грн.
Оскільки згідно статті 117 КЗпП роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто законодавець не обмежив порядок нарахування робочими днями, отже період затримки такої виплати має визначатись в календарних днях. Подібні висновки викладені зокрема Міністерством економіки України у роз`ясненнях від 03.11.2023 № 4707-05/59459-09.
Відповідно загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в межах шести місяців - з 02.09.2022 по 02.03.2023, тобто за період 182 календарних дні, складає 52 483,34 грн. (288,37 грн. х 182 дні = 52 483,34 грн.).
Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, складає – 52 483,34 грн., а тому позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.
Оцінюючи у сукупності усі інші аргументи сторін, наведені ними в обґрунтування своїх вимог або заперечень,суд до уваги їх не бере, оскільки вони не відносяться до предмета спору та є явно необґрунтованими.
З огляду на викладене, суд доходить висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ТОВ «Адіум» в частині стягнення заборгованості по невиплаченій заробітній платі за час простою, за період з 01 жовтня 2021 року по 01 вересня 2022 року компенсації невикористаної відпустки за 2021 – 2022 роки та середнього заробітку за період затримки розрахунку підлягають частковому задоволенню та з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі за час простою за вказаний період у сумі 47 447,22 гривень, а також компенсація не використаної відпустки за 2021 та за 2022 рік у розмірі 6 649,46 гривень, та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 52 483,34 грн. з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті. 
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства.
Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із вищевикладеного, суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ТОВ «Адіум» підлягають частковому задоволенню.
Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З урахуванням того, що позивач при подачі позову сплатив судовий збір у розмірі 1 959,20 грн. в частині позовних вимог майнового характеру щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, при цьому вказана вимога була заявлена у розмірі 244 900,00 грн., а задоволена частково, на суму 52 483,34 грн., відповідно пропорційно розміру задоволення вказаної вимоги з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 419,86 грн.
У судовому засіданні 27 квітня 2026 року суд відповідно до вимог ст. 244 ЦПК України перейшов до стадії ухвалення судового рішення, відклавши ухвалення та проголошення судового рішення на 01 травня 2026 року. У зазначене засідання сторони не з`явились. Згідно ч. 4 ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.
Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 5, 10-11, 60, 76-80, 89, 128, 141, 213-215, 258, 265, 352-355 ЦПК України, суд, -
УХВАЛИВ:
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Адіум» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації невикористаної відпустки, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку – задовольнити частково.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Адіум» на користь ОСОБА_1 заборгованість по невиплаченій заробітній платі за час простою, за період з 01 жовтня 2021 року по 01 вересня 2022 року у розмірі 47 447,22 грн., компенсації невикористаної відпустки за 2021 – 2022 роки у розмірі 6 649,46 грн., та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02 вересня 2022 року по 02 березня 2023 року у розмірі 52 483,34 грн. з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті. 
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Адіум» на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати щодо сплати судового збору у розмірі 419,86 грн. 
Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в межах суми платежу за один місяць, у розмірі 4 917,88 грн.
У задоволенні решти вимог – відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
На рішення може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 .
Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Адіум», код ЄДРПОУ: 35609909, м. Дніпро, вул. Робоча, буд. 164 А, кв. 33.

Суддя