ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.06.2026 м.Дніпро 
Справа № 904/7374/25

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді-доповідача Кошлі А.О., суддів: Демчини Т.Ю., Кучеренко О.І.
за участі секретаря судового засідання: Кахикало А.С.
представника позивача (апелянт) – Руденко Д.В.
представника відповідача– Солодухін М.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Комунального підприємства «Водоканал» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 31.03.2026 (суддя Васильєв О.Ю.) у справі № 904/7374/25
за позовом: Комунального підприємства «Водоканал» (вулиця Святого Миколая, будинок 61, місто Запоріжжя, 69002; ідентифікаційний код юридичної особи 03327121)
до відповідача: Південно-Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України (проспект Олександра Поля, будинок 2, місто Дніпро, 49101; ідентифікаційний код юридичної особи 20306037)
про визнання недійсним рішення
ВСТАНОВИВ:
Стислий виклад змісту рішення господарського суду першої інстанції:
Комунальне підприємство «Водоканал» (далі — КП «Водоканал», позивач, апелянт, скаржник) звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Південно-Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України (далі — Відділення, відповідач) про визнання недійсним та скасування пунктів 3– 7 рішення адміністративної колегії Відділення від 27.10.2025 № 54/126-р/к у справі № 54/96-25 «Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу».
Позовні вимоги обґрунтовані посиланням на незаконність та необґрунтованість оспорюваних пунктів рішення, зокрема стосовно включення до структури плати за абонентське обслуговування планового прибутку та податку на прибуток, внаслідок неповного з`ясування та доведення обставин, які мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права.
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 31.03.2026 у справі № 904/7374/25 в задоволенні позовних вимог КП «Водоканал» відмовлено у повному обсязі, судові витрати покладено на позивача.
Приймаючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність передбачених законом підстав для визнання недійсними оспорюваних пунктів рішення адміністративної колегії. При цьому суд погодився з висновками відповідача про те, що КП «Водоканал», включивши до структури плати за абонентське обслуговування прибуток та податок на прибуток, встановило економічно необґрунтований розмір плати за абонентське обслуговування індивідуальних споживачів послуг з централізованого водопостачання та водовідведення у розрахунку на одного абонента на місяць.
Не погодившись із зазначеним рішенням, КП «Водоканал» звернулося до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 31.03.2026 у справі № 904/7374/25 повністю та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги КП «Водоканал» про визнання недійсними та скасування пунктів 3– 7 рішення адміністративної колегії Відділення від 27.10.2025 № 54/126-р/к у справі № 54/96-25.
Зміст та обґрунтування вимог апеляційної скарги 
КП «Водоканал» вважає, що рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 31.03.2026 є незаконним, необґрунтованим, невмотивованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права та з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи. Апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції ухвалено внаслідок неповного з`ясування обставин справи та незастосування матеріальних норм права, які підлягали застосуванню.
Апелянт наголошує, що наявність монопольного (домінуючого) становища сама по собі не є правопорушенням, а висновки Відділення про зловживання цим становищем (пункти 3– 4 рішення) та накладення штрафних санкцій (пункти 5– 6 рішення) не відповідають фактичним обставинам справи та не підтверджені належними доказами. 
На переконання скаржника, суд першої інстанції не дослідив факт наявності чи відсутності саме зловживання монопольним становищем та не вказав мотивів відхилення аргументів скаржника. Зокрема, за відсутності встановленої законом прямої заборони або імперативного обмеження, дії КП «Водоканал» щодо включення прибутку та податку на прибуток до складу плати за абонентське обслуговування не можуть бути кваліфіковані як правопорушення. Постанова КМУ від 21.08.2019 № 808 встановлює виключно граничний розмір плати за абонентське обслуговування, не обмежуючи при цьому структуру такої плати.
Скаржник зазначає, що судом першої інстанції не було розглянуто та враховано доводи щодо структури плати за абонентське обслуговування. Висновки Відділення про незаконне включення до складу плати прибутку та податку на прибуток базуються виключно на дефініції терміну «плата за абонентське обслуговування» (п. 11 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»), яка містить лише визначення поняття, а не вичерпний перелік елементів, що мають бути включені до складу плати. Судом не досліджено та не застосовано норми Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Постанови КМУ від 05.07.2019 № 690, Постанови КМУ від 21.08.2019 № 808. На законодавчому рівні відсутня будь-яка затверджена методика чи порядок формування плати за абонентське обслуговування, а розрахунок плати здійснений КП «Водоканал» у межах наданих повноважень та з дотриманням граничного розміру плати.
Апелянт наголошує на специфічній правовій природі плати за абонентське обслуговування, яка згідно із Законом України «Про житлово-комунальні послуги» є самостійним платежем у структурі плати за індивідуальним договором приєднання. Ця позиція кореспондується з роз`ясненнями Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України від 16.04.2024 № 4980/25/14-24, де зазначено, що плата за абонентське обслуговування не є комунальною послугою, а є окремим платежем. Перелік витрат, що включаються до складу плати за абонентське обслуговування, та їх обсяг визначаються виконавцем комунальної послуги. Незастосування судом відповідних норм свідчить про неповне з`ясування обставин справи та призвело до помилкового висновку про наявність у діях скаржника складу правопорушення.
Скаржник вказує, що суд першої інстанції проігнорував, що згідно з п. 2.2 Статуту КП «Водоканал» метою діяльності підприємства є саме отримання прибутку. Включення прибутку та податку на прибуток до складу плати за абонентське обслуговування є економічно обґрунтованим заходом, спрямованим на забезпечення обігових коштів, дотримання податкового законодавства та економічну стабільність підприємства, зокрема в умовах воєнного стану та статусу об`єкта критичної інфраструктури. Плата за абонентське обслуговування, згідно зі ст. 190 ГК України, відноситься до вільних цін, а за відсутності спеціальної нормативної заборони та затвердженої методики розрахунку КП «Водоканал» правомірно застосувало аналогію закону, розрахувавши плату за методологією, визначеною у п. 2.9 Порядку № 302 (затвердженого Постановою НКРЕКП від 10.03.2016).
Апелянт зазначає, що судом залишено поза увагою об`єктивну неможливість КП «Водоканал» компенсації витрат на збут у період січня–березня 2022 року, що призвело до збитків у розмірі 10 821 тис. грн. У вказаний період позивач був зобов`язаний застосовувати тарифи, встановлені Постановою НКРЕКП від 22.12.2021 № 2875, структура яких вже не передбачала витрат на збут, водночас був позбавлений правової можливості одночасно застосовувати тариф попереднього року та нововведену плату за абонентське обслуговування.
Скаржник наголошує, що судом не було досліджено наявність (настання) негативних наслідків для споживачів внаслідок дій КП «Водоканал». Згідно зі ст. 13 Закону України «Про захист економічної конкуренції» факт виникнення таких наслідків є обов`язковою кваліфікуючою ознакою порушення, проте він не був доведений Відповідачем та не досліджувався судом. Рішення АМК ґрунтується на загальних тезах та припущеннях, що суперечить стандартам доказування (ст. 76– 79 ГПК України) та покладеному на відповідача обов`язку доказування (ст. 48 Закону України «Про захист економічної конкуренції»). Апелянт посилається на постанову Верховного Суду від 18.10.2022 у справі № 904/4598/20, згідно з якою незазначення в рішенні органу Комітету, які саме інтереси споживачів були ущемлені, та відсутність доказів причинно-наслідкового зв`язку є підставою для визнання рішення АМК недійсним.
Апелянт стверджує, що судом першої інстанції не було досліджено наявність повного складу правопорушення у діях скаржника. Посилання Відповідача на відсутність у антимонопольному законодавстві термінів «суб`єктивна» чи «об`єктивна сторона» не звільняє орган Комітету від обов`язку доведення всіх складових делікту. Скаржник посилається на постанови Верховного Суду від 04.02.2025 у справі № 910/619/24, від 07.11.2019 у справі № 914/1696/18, від 27.05.2025 у справі № 910/7799/24 та інші, де наголошується, що суди зобов`язані здійснювати власну оцінку обставин справи за внутрішнім переконанням, досліджуючи вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Скаржник також зазначає, що судом не надано правової оцінки доводам щодо неконкретизованого характеру пункту 7 рішення Відділення. Вимога «усунути наслідки порушень у двомісячний термін» є нечіткою та позбавленою конкретики, що порушує принцип правової визначеності. Відповідачем не визначено перелік конкретних дій, які має вчинити підприємство. 
КП «Водоканал» вважає, що зміст мотивувальної частини рішення суду першої інстанції зводиться до переліку норм права, які регулюють повноваження та функції виключно Відповідача, та судової практики щодо невтручання суду у дискрецію АМК. Судом не було: викладено обставини, які є предметом доказування; розглянуто докази позивача; зазначено висновки про встановлені або спростовані обставини; наведено мотиви визнання доказів відповідача більш вірогідними; надано мотивовану оцінку кожного аргументу позивача; вказано норми права, на які посилався позивач, та мотиви їх незастосування. Апелянт вважає, що вказане свідчить про порушення рівності сторін та надання очевидної переваги одній стороні перед іншою, що є порушенням ст. 236, ст. 238 ГПК України та гарантій справедливого судового розгляду, закріплених у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
Позиція учасників справи, викладена у відзиві на апеляційну скаргу
Південно-Східне міжобласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України подало відзив на апеляційну скаргу, згідно якого заперечує проти апеляційної скарги КП «Водоканал» та вважає її необґрунтованою, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 31.03.2026 — без змін, посилаючись на наступне:
Відділення вважає, що Господарський суд Дніпропетровської області при прийнятті рішення з`ясував всі обставини справи, що мають значення для її вірного вирішення, а також правильно застосував норми матеріального та процесуального права.
Щодо складу порушення законодавства про захист економічної конкуренції Відділення зазначає, що позиція апелянта про необхідність доведення всіх складових делікту (протиправного діяння, суспільно небезпечних наслідків та причинно-наслідкового зв`язку) є хибною та такою, що не відповідає чинному законодавству. Відділення посилається на постанову Верховного Суду від 19.02.2019 у справі № 916/499/18, згідно з якою законодавство про захист економічної конкуренції не оперує такими поняттями, як «об`єктивна сторона порушення», «суб`єктивна сторона порушення», «причинний зв`язок». Чинним законодавством не передбачено обов`язкового здійснення оцінки поведінки суб`єкта господарювання з точки зору її свідомості та/або умисності (постанова ВС від 04.06.2019 у справі № 908/1383/17). Для кваліфікації дій як зловживання монопольним становищем не є обов`язковим з`ясування настання наслідків у формі недопущення, усунення чи обмеження конкуренції, ущемлення інтересів споживачів; достатнім є встановлення самого факту вчинення дій, визначених законом як зловживання (постанови ВС від 20.02.2018 у справі № 917/1958/16, від 18.02.2021 у справі № 910/1106/20).
Щодо суті спору - включення до плати за абонентське обслуговування прибутку та податку на прибуток Відділення зазначає, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Надання окремої послуги з абонентського обслуговування Індивідуальним договором не передбачено, а виокремлення плати за абонентське обслуговування в окремий платіж не є доказом здійснення виконавцем окремого виду діяльності. Відділення наголошує, що з аналізу п. 11 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та підпункту 2 пункту 2 Постанови КМУ № 808 вбачається, що до структури плати за абонентське обслуговування включаються виключно планові витрати виконавця, пов`язані з обслуговуванням абонентів за індивідуальними договорами, та податок на додану вартість. Включення до структури плати за абонентське обслуговування таких складових як плановий прибуток та податок на прибуток нормативними актами не передбачено. Вказані висновки не суперечать листу Мінрозвитку від 16.04.2024 № 4980/25/14-24, на який посилається апелянт.
Щодо збитковості плати за абонентське обслуговування Відділення зазначає, що твердження апелянта не спростовують висновків рішення. Згідно з Примітками до Фінансової звітності КП «Водоканал» фінансовий результат від абонентського обслуговування становив прибуток: за 2022 рік — 62 569 тис. грн, за 2023 рік — 32 529 тис. грн, за 2024 рік — 31 391 тис. грн. В цілому за період квітень 2022 року — серпень 2025 року обсяг надходження від споживачів коштів зі сплати абонплати перевищив на 1 617,12 тис. грн фактичні витрати КП «Водоканал». У фактичних витратах з абонентського обслуговування за тривалий період відсутні видатки, спрямовані на здійснення заходів з усунення аварій, на закупівлю реагентів, на розвиток матеріально-технічної бази. Різницю, що утворилась між доходом від абонентського обслуговування та собівартістю реалізації, КП «Водоканал» віднесено до резерву сумнівних боргів. Щодо збитків у І кварталі 2022 року в сумі 10 821 тис. грн Відділення зазначає, що вже у наступному періоді (квітень–грудень 2022 року) прибуток від здійснення абонентського обслуговування склав 12 375,47 тис. грн, що перевищує зазначені витрати.
Відділення також звертає увагу, що органи АМК можуть здійснювати контроль за дотриманням вимог законодавства про захист економічної конкуренції і встановленням та застосуванням вільних цін і тарифів (постанова ВС від 15.01.2019 у справі № 903/46/18), а визначення суб`єктом господарювання, який займає монопольне становище, вартості послуг, яка не відповідає його фактичним витратам, є порушенням законодавства про захист економічної конкуренції (постанова ВС від 14.01.2019 у справі № 910/2180/19).
Щодо з`ясування обставин та надання оцінки доказам судом першої інстанції Відділення зазначає, що під час розгляду справи суд у повній мірі дослідив усі докази, надані учасниками справи, суддя неодноразово надавав учасникам можливість висловити пояснення щодо доказів. Відділення посилається на практику ЄСПЛ (рішення у справі «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України»), згідно з якою обов`язок суду обґрунтовувати рішення не може тлумачитися як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент.
Відділення наголошує, що КП «Водоканал» не довело належними та допустимими доказами наявність визначених ч. 1 ст. 59 Закону України «Про захист економічної конкуренції» підстав для визнання недійсним та скасування рішення, не доведено порушення або неправильного застосування Відділенням норм матеріального чи процесуального права. Відділення посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі № 910/23000/17 та постанову Верховного Суду від 26.10.2021 у справі № 922/1865/20.
Процесуальні дії суду апеляційної інстанції під час перегляду справи
Згідно до протоколу автоматичного розподілу судової справи від 27.04.2026 у даній справі визначена колегія суддів у складі: головуючий, доповідач суддя Кошля А.О., судді: Демчина Т.Ю., Кучеренко О.І.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 30.04.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Комунального підприємства «Водоканал» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 31.03.2026 у справі № 904/7374/25. Витребувано з Господарського суду Дніпропетровської області матеріали справи № 904/7374/25. Розгляд справи призначено у судовому засіданні на 16.06.2026 об 11.00 годині.
06.05.2026 матеріали справи № 904/7374/25 надійшли до Центрального апеляційного господарського суду.
Представник апелянта в судовому засіданні вимоги, викладені в апеляційній скарзі підтримав.
Представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а скаргу, відповідно, без задоволення.
Відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 16.06.2026 оголошено вступну та резолютивну частини постанови.
Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені в апеляційному порядку
Рішенням адміністративної колегії Південно-Східного міжобласного територіального відділення АМКУ від 27.10.25р. № 54/126-р/к у справі № 54/96-25 «Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу»: 1) Визнано, що КП «Водоканал» відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про захист економічної конкуренції», займає монопольне (домінуюче) становище на ринку послуги з централізованого водопостачання в межах території: в період січень 2022 року – липень 2022 року - м. Запоріжжя, сел. Балабіне, сел. Кушугум, сел. Малокатеринівка, с. Нижня Хортиця, с. Бабурка, с. Володимирівське, с. Сонячне, ст. Ростуща, ст.Дніпробуд – ІІ, в період серпень 2023 року – жовтень 2025 року - м. Запоріжжя, с. Нижня Хортиця, с. Бабурка, с. Володимирівське, с. Сонячне, ст. Ростуща, ст. Дніпробуд – ІІ, де розташовані водопровідні мережі, що перебувають у господарському віданні КП «Водоканал», як таке що не має жодного конкурента.
2. Визнано, що КП «Водоканал» відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про захист економічної конкуренції» у період 2022-2024 років та січня – жовтня 2025 року займає монопольне (домінуюче) становище на ринку послуги з централізованого водовідведення в межах території м. Запоріжжя, сел. Балабіне, с. Володимирівське, с. Сонячне, де розташовані мережі водовідведення, що перебувають у господарському віданні КП «Водоканал», як таке що не має жодного конкурента.
3. Визнано дії КП «Водоканал», які полягають у встановленні відповідними Наказами та застосуванні у період дії цих наказів економічно необґрунтованого розміру плати за абонентське обслуговування індивідуальних споживачів комунальної послуги з централізованого водопостачання, у розрахунку на одного абонента на місяць, внаслідок включення до структури абонентської плати прибутку та податку на прибуток, порушенням, передбаченим пунктом 2 статті 50, частиною першою статті 13 Закону України «Про захист економічної конкуренції», у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку послуги з централізованого водопостачання, шляхом вчинення дій, що призвели до ущемлення інтересів споживачів, які були б неможливими за умов існування значної конкуренції на ринку.
4. Визнано дії КП «Водоканал», які полягають у встановленні відповідними Наказами та застосуванні у період дії цих наказів економічно необґрунтованого розміру плати за абонентське обслуговування індивідуальних споживачів комунальної послуги з централізованого водовідведення, у розрахунку на одного абонента на місяць, внаслідок включення до структури абонентської плати прибутку та податку на прибуток, порушенням, передбаченим пунктом 2 статті 50, частиною першою статті 13 Закону України «Про захист економічної конкуренції», у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку послуги з централізованого водовідведення, шляхом вчинення дій, що призвели до ущемлення інтересів споживачів, які були б неможливими за умов існування значної конкуренції на ринку. 
5.За порушення , вказане в пункті 3 резолютивної частини, накладено на КП «Водоканал» штраф у розмірі 68 000,00 грн.
6. За порушення , вказане в пункті 4 резолютивної частини, накладено на КП «Водоканал» штраф у розмірі 68 000,00 грн. 
7. Зобов`язано КП «Водоканал» припинити порушення законодавства про захист економічної конкуренції, вказані у пунктах 3 та 4 резолютивної частини, та усунути наслідки цих порушень у двомісячний термін.
Звертаючись з позовною заявою до суду, КП «Водоканал» вважає, що Південно-східним міжобласним територіальним відділенням Антимонопольного комітету України в ході розгляду справи було неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а висновки, викладені в рішенні, не відповідають обставинам справи, що призвело до винесення частково неправомірного рішення, чим на думку позивача, порушило права та інтереси КП «Водоканал».
Правові підстави та норми права, застосовані судом апеляційної інстанції
Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Предметом апеляційного оскарження є рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 31.03.2026 у справі № 904/7374/25, яким відмовлено у повному обсязі в задоволенні позовних вимог КП «Водоканал» до Південно-Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України про визнання недійсним та скасування пунктів 3– 7 рішення адміністративної колегії Відділення від 27.10.2025 № 54/126-р/к у справі № 54/96-25 «Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу».
Суд апеляційної інстанції, переглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи, правильність наданої їм юридичної оцінки, а також правильність застосування норм матеріального та процесуального права, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення з огляду на таке.
Згідно з положеннями статті 1 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» Антимонопольний комітет України є державним органом із спеціальним статусом, метою діяльності якого є забезпечення державного захисту конкуренції у підприємницькій діяльності та у сфері державних закупівель.
Відповідно до статті 3 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» передбачено, що основним завданням Антимонопольного комітету України є участь у формуванні та реалізації конкурентної політики, зокрема, в частині здійснення державного контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції на засадах рівності суб`єктів господарювання перед законом та пріоритету прав споживачів, запобігання, виявлення і припинення порушень законодавства про захист економічної конкуренції.
Згідно з п.11 ч.1 ст.7 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» у сфері здійснення контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції Антимонопольний комітет України має повноваження проводити дослідження ринку, визначати межі товарного ринку, а також становище, в тому числі монопольне (домінуюче), суб`єктів господарювання на цьому ринку та приймати відповідні рішення (розпорядження).
Суб`єкт господарювання займає монопольне (домінуюче) становище на ринку товару, якщо: на цьому ринку у нього немає жодного конкурента; не зазнає значної конкуренції внаслідок обмеженості можливостей доступу інших суб`єктів господарювання щодо закупівлі сировини, матеріалів та збуту товарів, наявності бар`єрів для доступу на ринок інших суб`єктів господарювання, наявності пільг чи інших обставин (ч.1,2 ст.12 ЗУ "Про захист економічної конкуренції").
Монопольним (домінуючим) вважається становище суб`єкта господарювання, частка якого на ринку товару перевищує 35%, якщо він не доведе, що зазнає значної конкуренції.
Установлення монопольного (домінуючого) становища суб`єкта (суб`єктів) господарювання включає застосування як структурних, так і поведінкових показників, що характеризують стан конкуренції на ринку. При цьому застосування структурних показників зумовлюється встановленням об`єкта аналізу, визначенням товарних, територіальних (географічних), часових меж ринку на підставі інформації, яка може бути використана для визначення монопольного (домінуючого) становища.
Обов`язок з доведення в суді факту зайняття суб`єктом господарювання монопольного (домінуючого) становища на ринку покладається на АМК або його територіальне відділення, яке є стороною у справі. Водночас за змістом приписів ст.12 вказаного Закону суб`єкт господарювання, який заперечує зайняття ним монопольного (домінуючого) становища на ринку товару, має довести, що він зазнає значної конкуренції.
Частиною першою статті 13 Закону України «Про захист економічної конкуренції» зловживанням монопольним (домінуючим) становищем на ринку є дії чи бездіяльність суб`єкта господарювання, який займає монопольне (домінуюче) становище на ринку, що призвели або можуть призвести до недопущення, усунення чи обмеження конкуренції, або ущемлення інтересів інших суб`єктів господарювання чи споживачів, які були б неможливими за умов існування значної конкуренції на ринку.
Пунктом 2 частини 1 статті 50 вказаного Закону порушенням законодавства про захист економічної конкуренції є в тому числі зловживання монопольним (домінуючим) становищем.
Положеннями частин першої та другою статті 41 Закону України «Про захист економічної конкуренції» передбачено, що доказами у справі можуть бути будь-які фактичні дані, які дають можливість встановити наявність або відсутність порушення; ці дані встановлюються такими засобами: поясненнями сторін і третіх осіб, поясненнями службових осіб та громадян, письмовими доказами, речовими доказами і висновками експертів; усні пояснення сторін, третіх осіб, службових чи посадових осіб та громадян, які містять дані, що свідчать про наявність чи відсутність порушення, фіксуються у протоколі; збір доказів здійснюється Антимонопольним комітетом України, його територіальними відділеннями незалежно від місцезнаходження доказів.
Розроблена відповідно до ст.12 зазначеного Закону та затверджена розпорядженням Антимонопольного комітету України від 05.03.2002 №49-р Методика визначення монопольного (домінуючого) становища суб`єктів господарювання на ринку (далі - Методика №49-р) встановлює порядок визначення монопольного (домінуючого) становища суб`єктів господарювання на ринку і призначена для аналізу діяльності суб`єктів господарювання, груп суб`єктів господарювання та споживачів з виробництва, реалізації, придбання товарів, надання послуг, виконання робіт на загальнодержавних та регіональних ринках.
Відповідно до пункту 1.2 Методики об`єктами для визначення монопольного (домінуючого) становища є: суб`єкти господарювання; групи суб`єктів господарювання - декілька суб`єктів господарювання, які діють на ринку в певних товарних та територіальних (географічних) межах; обставини, які визначають на відповідному товарному ринку умови здійснення господарської діяльності з виробництва, реалізації, придбання товарів, надання послуг, виконання робіт, а також умови придбання та використання зазначених товарів, робіт, послуг.
Товарні межі ринку - товар (товарна група), сукупність схожих, однорідних предметів господарського обороту, в межах якої споживач за звичайних умов може перейти від споживання певного виду предметів господарського обороту до споживання іншого (п 1.3 Методики).
Пунктом 2.1. Методики передбачено, що визначення монопольного (домінуючого) становища суб`єктів господарювання може включати в себе дії:
2.1.1. Встановлення об`єктів аналізу щодо визначення монопольного (домінуючого) становища, а саме суб`єкта господарювання (групи суб`єктів господарювання), конкретного товару (продукції, роботи, послуги), який випускається, постачається, продається, придбавається (споживається, використовується) цим (цими) суб`єктом (суб`єктами) господарювання.
2.1.2. Складання переліку товарів (робіт, послуг), щодо яких має визначатися монопольне (домінуюче) становище суб`єкта господарювання і які мають ознаки одного товару, товарної групи.
2.1.3. Складання переліку основних продавців (постачальників, виробників), покупців (споживачів) товарів (товарних груп).
2.1.4. Визначення товарних меж ринку.
2.1.5. Визначення територіальних (географічних) меж ринку.
2.1.6. Встановлення проміжку часу, стосовно якого має визначатися становище суб`єктів господарювання на ринку - визначення часових меж ринку.
2.1.7. Визначення обсягів товару, який обертається на ринку.
2.1.8. Розрахунок часток суб`єктів господарювання на ринку.
2.1.9. Складання переліку продавців (постачальників, виробників), покупців (споживачів) товару (товарної групи) - потенційних конкурентів, покупців, які можуть продавати (постачати, виробляти), придбавати (споживати, використовувати) той самий або/та аналогічний товар (товарну групу) на ринку.
2.1.10. Визначення бар`єрів вступу на ринок та виходу з ринку для суб`єктів господарювання, які продають (постачають, виробляють), придбавають (споживають, використовують) або можуть продавати (постачати, виробляти), придбавати (споживати, використовувати) той самий або/та аналогічний товар (товарну групу) на ринку.
2.1.11. Встановлення монопольного (домінуючого) становища суб`єкта (суб`єктів) господарювання на ринку.
Відповідно до пункту 2.2 Методики етапи визначення монопольного (домінуючого) становища суб`єктів господарювання, їх кількість та послідовність можуть змінюватись залежно від фактичних обставин, зокрема особливостей товару, структури ринку, обсягів наявної інформації щодо ринку тощо.
Верховний Суд неодноразово зазначав, що на АМК або його територіальне відділення, яке є стороною у справі, крім того, що покладено обов`язок з доведення у суді факту зайняття суб`єктом господарювання монопольного (домінуючого) становища на ринку, також покладено обов`язок доведення наявності у діях суб`єкта господарювання зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку, оскільки саме по собі зайняття монопольного (домінуючого) становища суб`єктом господарювання на ринку не підтверджує його зловживання та не може бути підставою для притягнення до відповідальності, зокрема у вигляді накладення штрафу відповідно до ст. 52 Закону України «Про захист економічної конкуренції».
Отже, під час вирішення спорів про скасування рішень АМК щодо порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого ст.12 та 13 Закону, та накладення штрафу за відповідне порушення, господарським судам необхідно здійснити перевірку та надати належну оцінку доводам кожної зі сторін у справі не лише щодо наявності чи відсутності монопольного (домінуючого) становища суб`єкта господарювання на ринку, а й наявності чи відсутності факту зловживання ним таким становищем.
У постанові від 02.07.2019 у справі №910/23000/17 Велика Палата Верховного Суду наголосила на важливості дотримання принципу належного врядування та унеможливлення свавільного використання дискреційних повноважень, що орган Антимонопольного комітету України має враховувати при ухваленні рішень.
Перевіряючи дії АМК на відповідність законодавству України, суд, не втручаючись у дискрецію (вільний розсуд) Антимонопольного комітету України, з`ясовує і визначає наявність/відсутність, а тому доведеність/недоведеність, обґрунтованість/ необґрунтованість передбачених статтею 59 Закону України «Про захист економічної конкуренції» підстав для визнання недійсним рішення АМК через призму/критерії, зокрема, неповноти з`ясування обставин, які мають значення для справи; недоведеності обставин, які мають значення для справи і які визнано встановленими; неправильності застосування норм матеріального і процесуального права тощо. Саме таким чином суд і здійснює перевірку на відповідність реалізації дискреції закону (праву), так і на узгодженість рішень/дій, прийнятих на підставі дискреції, з правами особи, загальними принципами публічної адміністрації, процедурними нормами, обставинами справи тощо.
Верховний Суд у постанові від 27.01.2022 у справі №910/20506/20 зазначив, що суд, розглядаючи позов про визнання недійсним рішення АМК, не має встановлювати безпосередньо наявність чи відсутність недобросовісної конкуренції в діях позивача, а зобов`язаний перевірити наявність чи відсутність визначених законом підстав для визнання рішення АМК недійсним.
Статтею 41 Закону України «Про захист економічної конкуренції» передбачено, що доказами у справі можуть бути будь-які фактичні дані, які дають можливість встановити наявність або відсутність порушення. Ці дані встановлюються такими засобами: поясненнями сторін і третіх осіб, поясненнями службових осіб та громадян, письмовими доказами, речовими доказами і висновками експертів. Особи, які беруть участь у справі, мають право надавати докази та доводити їх достовірність (об`єктивність).
Отже, при розгляді справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції органи Антимонопольного комітету України мають проводити дії, спрямовані на всебічне, повне і об`єктивне з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін шляхом збирання і аналізу документів, висновків експертів, пояснень осіб, іншої інформації, що є доказом у справі, та в межах своїх повноважень приймати рішення у справі, в якому наводити мотиви його прийняття, зазначати встановлені обставини справи з посиланням на відповідні докази, а також положення законодавства, на підставі яких прийнято рішення.
Як вбачається з рішення адміністративної колегії Південно-Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольний комітет України від 27.10.2025 № 54/126-р/к у справі № 54/96-25, встановлено, що КП «Водоканал» займає монопольне (домінуюче) становище на ринках централізованого водопостачання та централізованого водовідведення у межах відповідних територій м. Запоріжжя та прилеглих населених пунктів, де розташовані мережі, що перебувають у його господарському віданні, та за відсутності конкурентів.
Зазначеним рішенням також встановлено, що дії КП «Водоканал», які полягали у встановленні та застосуванні економічно необґрунтованого розміру плати за абонентське обслуговування індивідуальних споживачів послуг централізованого водопостачання та водовідведення, зокрема шляхом включення до її структури прибутку та податку на прибуток, визнані зловживанням монопольним (домінуючим) становищем на ринку, що призвело до ущемлення інтересів споживачів і є порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченим пунктом 2 статті 50 та частиною першою статті 13 Закону України «Про захист економічної конкуренції».
Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.
Структура плати виконавцю комунальної послуги визначається згідно з договором про надання відповідної комунальної послуги, укладеним відповідно до вимог цього Закону.
Частиною четвертою статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що споживач щомісяця вносить однією сумою плату виконавцю комунальної послуги, у тому числі якщо така плата складається з окремих складових, визначених договором. При цьому виконавець забезпечує деталізацію інформації щодо складових плати у рахунках споживача.
Судом встановлено, що відносини між КП «Водоканал» та індивідуальними споживачами послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення врегульовані Індивідуальним договором про надання відповідних послуг, текст якого розміщений на офіційному веб-сайті підприємства.
Відповідно до умов Індивідуального договору плата, що вноситься споживачем, складається з:
- плати за комунальну послугу;
- плати за абонентське обслуговування.
Таким чином, плата за абонентське обслуговування є окремою складовою платежу споживача, порядок формування якої повинен відповідати вимогам законодавства у сфері житлово-комунальних послуг.
Разом з тим, як встановлено Відділенням АМКУ та підтверджується матеріалами справи, КП «Водоканал» при формуванні плати за абонентське обслуговування включило до її структури прибуток та податок на прибуток, що призвело до встановлення економічно необґрунтованого розміру такої плати.
У розумінні пункту 11 частини першої статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» плата за абонентське обслуговування - платіж, який споживач сплачує виконавцю комунальної послуги за індивідуальним договором про надання комунальних послуг (далі - індивідуальний договір) або за індивідуальним договором з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем про надання комунальних послуг (далі - індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем) (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і з постачання та розподілу електричної енергії), що включає витрати виконавця, пов`язані з укладенням договору про надання комунальної послуги, здійсненням розподілу обсягу спожитих послуг між споживачами, нарахуванням та стягненням плати за спожиті комунальні послуги, обслуговуванням та заміною вузлів комерційного обліку води і теплової енергії (у разі їх наявності у будівлі споживача), крім випадків, визначених цим Законом, а також за виконання інших функцій, пов`язаних з обслуговуванням виконавцем абонентів за індивідуальними договорами (крім обслуговування та поточного ремонту внутрішньобудинкових систем теплопостачання, водопостачання, водовідведення та постачання гарячої води).
Підпунктом 2 пункту 2 Постанови КМУ № 808 від 21.08.2019 «Про встановлення граничного розміру плати за абонентське обслуговування у розрахунку на одного абонента для комунальних послуг, що надаються споживачам за індивідуальними договорами про надання комунальних послуг або за індивідуальними договорами з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем про надання комунальних послуг» визначено, що плата за абонентське обслуговування (з урахуванням податку на додану вартість), визначена .відповідно до планованих витрат виконавця (витрат, пов`язаних з укладенням договору про надання комунальної послуги, із здійсненням розподілу обсягу спожитих послуг між споживачами, нарахуванням та стягненням плати за спожиті комунальні послуги, обслуговуванням та заміною вузлів комерційного обліку води і теплової енергії (у разі їх наявності у будівлі споживача), а також за виконання інших функцій, пов`язаних з обслуговуванням виконавцем абонентів за індивідуальними договорами (крім обслуговування та поточного ремонту внутрішньобудинкових систем теплопостачання, водопостачання, водовідведення та постачання гарячої води), не повинна перевищувати граничного розміру платим за абонентське обслуговування, визначеного відповідно до цієї постанови. 
Тобто, з аналізу вказаних нормативних актів вбачається, що до структури плати за абонентське обслуговування включаються (визначенні чинним законодавством складові):
- планові витрати виконавця житлово-комунальної послуги, пов`язані з обслуговуванням абонентів за індивідуальними договорами, та 
- податок на додану вартість. 
Включення до структури плати за абонентське обслуговування таких складових як плановий прибуток та податок на прибуток нормативними актами не передбачено. 
В свою чергу, виокремлення в Індивідуальному договорі плати за абонентське обслуговування в окремий платіж не є доказом здійснення виконавцем комунальної послуги окремого виду діяльності (надання комунальної послуги з абонентського обслуговування споживача) у складі ліцензованої діяльності. 
Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури України (далі Мінрозвитку) в листі – роз`ясненні від 16.04.2024 № 4980/25/14-24 (далі – Лист), наголошує, щоьплата за абонентське обслуговування у розумінні статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» є окремим обов`язковим платежем, що не входить до складу тарифу на комунальну послугу та включає витрати виконавця, пов`язані з організацією надання послуги, зокрема укладенням договорів, здійсненням обліку та нарахуванням платежів, обслуговуванням вузлів комерційного обліку та іншими функціями, пов`язаними з обслуговуванням споживачів.
Зазначено, що перелік витрат, які можуть включатися до складу плати за абонентське обслуговування, визначається виконавцем комунальної послуги виходячи з фактичних умов діяльності, при цьому такі витрати є плановими постійними витратами, що розраховуються на одного абонента на плановий період та затверджуються відповідним організаційно-розпорядчим актом.
Також роз`яснено, що плата за абонентське обслуговування встановлюється виконавцем комунальної послуги, але її розмір обмежується граничним рівнем, визначеним Кабінетом Міністрів України, та не може включатися до складу тарифів на комунальні послуги, які підлягають державному регулюванню.
Крім того, у роз`ясненні наголошено, що у разі неможливості фактичного виконання окремих функцій виконавцем, пов`язаних із обслуговуванням абонентів, розмір плати за абонентське обслуговування підлягає коригуванню (зменшенню) відповідно до фактично понесених витрат.
В Рішенні зазначено, що в додатках № 1 до наказів, якими КП «Водоканал» затверджено плату за абонентське обслуговування (від 06.04.2022 № 135/д, від 29.04.2022 № 151/д, від 1.05.2022 № 188д, від 30.06.2022 № 258/д, від 29.07.2022 № 337/д, від 30.12.2022 № 622д, від 28.07.2023 № 414/д, від 29.12.2023 № 754/д, від 30.09.2024 № 672/д) наведено «Структуру плати за абонентське обслуговування з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення» (далі Калькуляції). Деталізовану інформацію щодо планових витрат, врахованих в Калькуляціях, наведено в Додатку до цього рішення (абзац 107 Рішення). 
Як вбачається з аналізу структури плати за абонентське обслуговування, до складу планових витрат КП «Водоканал» включено: витрати на енергоносії, витрати на матеріали, витрати на оплату праці, витрати на ЄСВ, амортизаційні відрахування, ремонти (крім ремонтів ВКО), витрати на охорону праці, витрати на послуги сторонніх організацій, податок на землю, адміністративні витрати. Розмір цих витрат визначається КП «Водоканал» самостійно, а отже КП «Водоканал» має можливість планувати ці витрати у такий спосіб, які забезпечать йому беззбитковість абонентського обслуговування споживачів. При цьому, жодних обмежень з боку Відділення до цих витрат в Рішенні не вказано.
Закон України «Про Антимонопольний комітет України» не покладає на АМК України та його органи здійснення контролю у сфері застосування вільних цін і тарифів.
Водночас, за пунктом 1 частини другої статті 13 Закону України «Про захист економічної конкуренції» встановлення, зокрема, таких цін, які неможливо було б встановити за умов існування значної конкуренції на ринку, кваліфікується як зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку. Отже, зазначені органи можуть здійснювати контроль за дотриманням вимог законодавства про захист економічної конкуренції і у встановленні та застосуванні вільних цін і тарифів. Така позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 15.01.2019 у справі № 903/46/18, від 24 липня 2025 року в cправі № 916/3700/24.
Таким чином, включення до структури плати за абонентське обслуговування планового прибутку та податку на прибуток суперечить вимогам Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та постанови Кабінету Міністрів України № 808, що обґрунтовує висновки Антимонопольного комітету України про наявність ознак зловживання монопольним (домінуючим) становищем. 
Доводи КП «Водоканал» про те, що включення до структури плати за абонентське обслуговування планового прибутку (2% від повної планової собівартості) та податку на прибуток було зумовлено необхідністю забезпечення обігових коштів, а також що відсутність відповідних складових унеможливлює розвиток матеріально-технічної бази підприємства та створює ризики для його стабільної діяльності, колегія суддів вважає необґрунтованими та такими, що не спростовують висновків, викладених у Рішенні Відділення.
Зазначені аргументи по суті зводяться до обґрунтування правомірності включення до структури плати за абонентське обслуговування складових прибутку та податку на прибуток, що, однак, вже було предметом правової оцінки Відділення та суду першої інстанції.
При цьому з матеріалів справи вбачається, що КП «Водоканал» у своїх запереченнях на подання з попередніми висновками та в позовній заяві посилалося на наявність дебіторської заборгованості та дефіциту обігових коштів, обумовленого рівнем оплати споживачами послуг (74,67% у 2022 році, 86,31% у 2023 році, 89,20% у 2024 році, 90,03% за 9 місяців 2025 року).
Разом із тим, наведені обставини самі по собі не свідчать про збитковість діяльності з надання послуг абонентського обслуговування та не підтверджують необхідності включення до структури відповідної плати прибутку та податку на прибуток як її складових.
Навпаки, з даних фінансової звітності КП «Водоканал» за 2022– 2024 роки вбачається позитивний фінансовий результат від діяльності з абонентського обслуговування, а саме:
- за 2022 рік — 62 569 тис. грн; 
- за 2023 рік — 32 529 тис. грн; 
- за 2024 рік — 31 391 тис. грн. 
Таким чином, доводи про «збитковість» відповідного сегмента діяльності не підтверджені належними та допустимими доказами.
Крім того, як встановлено матеріалами справи, за період квітень 2022 року – серпень 2025 року надходження від плати за абонентське обслуговування перевищили фактичні витрати КП «Водоканал», пов`язані із здійсненням відповідної діяльності (собівартість реалізованих послуг та адміністративні витрати), на 1 617,12 тис. грн.
Посилання апелянта на необхідність формування обігових коштів для фінансування аварійно-відновлювальних робіт, закупівлі матеріалів та розвитку матеріально-технічної бази також не підтверджені доказами використання коштів саме з доходів від абонентського обслуговування для таких цілей, оскільки з наданої інформації вбачається відсутність відповідних витрат у структурі витрат за зазначеним видом діяльності.
Доводи щодо неможливості належного функціонування підприємства у січні–березні 2022 року через відсутність механізму нарахування плати за абонентське обслуговування також не впливають на правильність висновків Відділення, оскільки в наступному періоді (квітень–грудень 2022 року) КП «Водоканал» отримало прибуток від цієї діяльності у розмірі 12 375,47 тис. грн, що перевищує заявлені втрати попереднього періоду.
Отже, наведені апелянтом аргументи не спростовують висновку про те, що включення до структури плати за абонентське обслуговування планового прибутку та податку на прибуток не передбачено чинним законодавством та призвело до встановлення економічно необґрунтованого розміру відповідного платежу.
Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постанові від 14.01.2019 у справі № 910/2180/19, відповідно до якої встановлення суб`єктом, що займає монопольне (домінуюче) становище, вартості послуг, яка не відповідає фактичним витратам та умовам конкурентного ринку, може свідчити про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та призводити до ущемлення інтересів споживачів.
З огляду на викладене, колегія апеляційного господарського суду доходить висновку, що під час розгляду справи №54/96-25 Відділенням були досліджені всі обставини, які мають значення для винесення обґрунтованого та законного рішення.
Отже, КП «Водоканал» не спростовано висновків щодо встановлення економічно необґрунтованого розміру плати за абонентське обслуговування індивідуальних споживачів послуги з централізованого водопостачання, у розрахунку на одного абонента на місяць, внаслідок включення до структури абонентської плати прибутку та податку на прибуток.
Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до ст.ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та досліджені судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України.
Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 31.03.2026 у справі № 904/7374/25 є законним та таким, що не підлягає скасуванню.
У справі «Руїз Торіха проти Іспанії», ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів Скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 р.).
Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У даній справі суд дійшов висновку, що Скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
З огляду на приписи ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006 р.» Конвенція застосовується судами України як частина національного законодавства, а практика ЄСПЛ, через рішення якого відбувається практичне застосування Конвенції, застосовується судами як джерело права.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, надав належну оцінку наявним доказам і правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а відтак підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення не вбачається.
Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Статтею 276 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів Центрального апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 31.03.2026 р. у справі № 904/7374/25 прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга Комунального підприємства «Водоканал» задоволенню не підлягає.
Вирішення питання щодо розподілу судових витрат
Відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 4 542,00 грн покладаються на скаржника.
Керуючись ст. ст.129, 269, 270, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд,
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Водоканал» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 31.03.2026 у справі № 904/7374/25 – залишити без задоволення. 
Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 31.03.2026 у справі № 904/7374/25 – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду в порядку та строки, визначені ст. ст. 287 - 289 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складений 23.06.2026.
Головуючий суддя А.О. Кошля

Суддя Т.Ю. Демчина

Суддя О.І. Кучеренко