Справа № 504/5344/25 
Номер провадження 2/504/2252/26 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16.04.2026	с-ще Доброслав 	

Доброславський районний суд Одеської області в складі:
головуючого судді Вінської Н.В.,
секретар судового засідання Коцар А.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку загального позовного провадження, в залі суду селищі Доброслав цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Визирської сільської ради Одеського району Одеської області про визнання права постійного користування на земельну ділянку в порядку спадкування за законом,-

встановив:
ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Визирської сільської ради Одеського району Одеської області про визнання права постійного користування на земельну ділянку в порядку спадкування за законом.
Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її донька ОСОБА_2 . Після його смерті відкрилася спадщина, зокрема, і на право постійного користування земельною ділянкою для ведення особистого підсобного господарства, площею 1,00 га, в межах території Визирської сільської ради Одеського району Одеської області яке належало спадкодавцю на підставі Державного акту на право постійного користування землею серії І-ОД №009426 від 15.03.2001 року.
З метою оформлення спадкових прав після смерті доньки позивач звернувся до державного нотаріуса, однак нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з тим, що чинним законодавством не передбачено право спадкування права постійного користування землею.
Враховуючи, що право постійного користування земельною ділянкою є об`єктом спадкування та не припиняється у зв`язку зі смертю особи, якій воно належало на день смерті на підставі державного акту про право постійного користування земельною ділянкою, позивач просить визнати за нею в порядку спадкування за законом після смерті доньки ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , право постійного користування на земельну ділянку загальною площею 1,00 га, для ведення особистого підсобного господарства, розташованої в межах території Визирської сільської ради Одеського району Одеської області, яка належала спадкодавцю на підставі державного акту про право постійного користування землею І-ОД №009426 виданого Визирською сільською радою 15.03.2001 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №17.
Представник позивача адвокат Дєнісова Н.Д. надала до суду заяву якою просила проводити розгляд справи без її участі та без участі позивача, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. 
Представник відповідача Визирської сільської ради Одеського району Одеської області Токменінов О. справу просить розглядати без участі представника відповідача.
У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється, згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України.
Враховуючи визнання позову відповідачем, суд вважає можливим ухвалити рішення по справі, що передбачено ч. 3 ст. 200 ЦПК України.
Відповідно до ч.4 ст.200 ЦПК України, ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу.
Оскільки визнання відповідачем позову у даному випадку не суперечить закону та не порушує права свободи та інтереси інших осіб, тому суд приходить до висновку про прийняття визнання позову відповідачем та про винесення рішення по суті справи у підготовчому засіданні.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків.
Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути у тому числі, визнання права.
Судовим розглядом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 07.02.2013 року, складеного російською мовою, « ОСОБА_4 » (російською мовою) ІНФОРМАЦІЯ_3 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що 07.02.2013 року складено актовий запис про смерть № 828.
Згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 18.03.1980 року, складеного російською мовою, « ОСОБА_5 » (російською мовою) народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 , про що в книзі записів актів про народження 18.03.1980 року зроблено запис за № 10.
Батьками ОСОБА_3 у свідоцтві про народження серії НОМЕР_2 від 18.03.1980 року, складеного російською мовою, вказано: батько « ОСОБА_6 » (російською мовою), мати « ОСОБА_7 » (російською мовою).
В матеріалах справи наявна копія державного акту на право постійного користування землею серії І-ОД № 009426 від 15.03.2001 року, виданого ОСОБА_3 у тому, що на підставі рішення ХІ сесії ХХІІІ скликання Визирської сільської Ради народних депутатів Комінтернівського району Одеської області від 16.05.2000 року № 67 їй надається у постійне користування земельна ділянка площею 1,00 гектара (га) в межах згідно з планом, розташована на території Визирської сільської ради для ведення особистого підсобного господарства. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 17.
Як вбачається з копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 від 30.06.2001 року, складеного російською мовою, 30.06.2001 року « ОСОБА_8 » (російською мовою) та « ОСОБА_5 » (російською мовою) уклали між собою шлюб, про що 30.06.2001 року складено актовий запис про укладення шлюбу № 1098, прізвище дружини після реєстрації шлюбу змінено на « ОСОБА_9 » (російською мовою).
Таким чином, ОСОБА_1 та ОСОБА_10 є батьками ОСОБА_2 .
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 набула право постійного користування земельною ділянкою площею 1,00 га для ведення особистого підсобного господарства у 15.03.2001 році, тобто, до набрання чинності Земельним кодексом України від 25.10.2001 № 2768-ІІІ.
Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст.7 Земельного кодексу України від 18.12.1990 №561-ХІІ, чинного на час набуття ОСОБА_2 права постійного користування земельною ділянкою, користування землею може бути постійним або тимчасовим. Постійним визнається землекористування без заздалегідь установленого строку. У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, зокрема, громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства.
Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів (стаття 23 ЗК України 1990 року).
У ст. 56 Земельного кодексу України від 18.12.1990 № 561-XII зазначено, що для ведення особистого підсобного господарства громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються безплатно у власність земельні ділянки, в межах населених пунктів, у розмірах, вказаних у земельно-облікових документах, або надаються безплатно у власність у розмірі не більше 0,6 гектара. За бажанням громадян їм додатково можуть надаватися земельні ділянки у користування. Загальна площа цих ділянок не повинна перевищувати 1 гектара.
Відповідно до пункту 5 постанови Верховної Ради Української РСР від 18 грудня 1990 року № 562-XII "Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР" громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування.
Згідно з ч.1 ст. 92 Земельного кодексу України 2001 року, який набрав чинності з 01 січня 2002 року, право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.
Вичерпний перелік осіб, які могли набувати земельні ділянки у постійне користування, був визначений у частині другій статті 92 ЗК України. Фермерські господарства та фізичні особи до вказаного переліку не належали. Але у пункті 6 розділу Х "Перехідні положення" зазначеного кодексу було передбачено, що громадяни та юридичні особи, які вже мали у постійному користуванні земельні ділянки, не могли мати їх на такому праві та повинні були у визначений строк переоформити право власності або право оренди на них відповідно до встановленого порядку.
22 вересня 2005 року Конституційний Суд України ухвалив рішення № 5-рп/2005, згідно з яким визнав неконституційним пункт 6 розділу Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України щодо обов`язку переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або на право оренди. Конституційний Суд України вказав, що немає підстав визнавати неконституційною статтю 92 ЗК України, оскільки використання у ній терміна "набувають" (який означає "ставати власником чого-небудь, здобувати що-небудь") вказує на те, що ця стаття не обмежує і не скасовує чинне право постійного користування земельними ділянками, набуте в установлених законодавством випадках станом на 1 січня 2002 року до його переоформлення (абзац 11 пункту 5.3 мотивувальної частини вказаного рішення).
Отже, право постійного користування земельною ділянкою, набуте у встановленому порядку до 01 січня 2002 року, не втрачається внаслідок його непереоформлення користувачем, який за ЗК України не є суб`єктом такого права. Право постійного користування земельною ділянкою зберігається за таким користувачем до приведення прав і обов`язків щодо вказаної ділянки у відповідності до вимог чинного законодавства. Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 663/1738/16-ц.
Статті 27 і 114 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року, а також стаття 141 ЗК України від 25 жовтня 2001 року не передбачали припинення права постійного користування земельною ділянкою внаслідок смерті особи. Тому право постійного користування (на підставі відповідного державного акта) земельною ділянкою не припиняється зі смертю особи, якій було надане таке право, незалежно від цільового призначення відповідної ділянки.
У постанові від 05 листопада 2019 року у справі № 906/392/18 Велика Палата Верховного Суду вказала, що право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з передбачених у статті 141 ЗК України від 25 жовтня 2001 року підстав, перелік яких є вичерпним. Дії органів державної влади та місцевого самоврядування, спрямовані на позбавлення суб`єкта права користування земельною ділянкою поза межами підстав, визначених у статті 141 ЗК України від 25 жовтня 2001 року, є такими, що порушують це право.
Відповідно до положень ст. ст. 1216-1218, 1220, 1221, 1222, 1241, 1261 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.
Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини.
Статтею 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Перелік прав та обов`язків особи, які не входять до складу спадщини, визначений у статті 1219 ЦК України. За змістом вказаного переліку право постійного користування земельною ділянкою, яке належало спадкодавцю, не є тим правом, яке не можна успадкувати. А тому таке право за загальним правилом входить до складу спадщини.
Право постійного користування (на підставі відповідного державного акта) земельною ділянкою не припиняється зі смертю фізичної особи, якій було надане таке право, незалежно від цільового призначення відповідної ділянки.
Отже, право постійного користування земельними ділянками, яке перейшло у порядку спадкування, не припиняється ані через зміни у земельному законодавстві, ані через смерть осіб, яким це право належало. Такі висновки висловлено Верховним Судом у постанові від 09.09.2020 по справі № 681/1154/17 та Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23.06.2020 у справі № 179/1043/16-ц (провадження № 14-63цс20).
Враховуючи викладене, суд вважає, що ОСОБА_2 на законних підставах, передбачених законодавством, чинним на час виникнення спірних відносин, набула право постійного користування земельною ділянкою, з метою, передбаченою законом для ведення особистого підсобного господарства, яке не було припинене, а відтак, входить до складу спадщини після її смерті.
За такого, оскільки позивач є спадкоємцем за законом на спадкове майно прийняла спадщину, до її входить право постійного користування земельною ділянкою, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Керуючись ст. 4, 13, 81, 141, 142, 200, 263-265, 268 ЦПК України, суд,

ухвалив:
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Визирської сільської ради Одеського району Одеської області про визнання права постійного користування на земельну ділянку в порядку спадкування за законом - задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_4 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 право постійного користування земельною ділянкою для ведення особистого підсобного господарства, площею 1,00 га, в межах території Визирської сільської ради Одеського району Одеської області належне ОСОБА_2 на підставі Державного акту на право постійного користування землею серії І-ОД № 009426 від 15.03.2001 року, виданого на підставі рішення ХІ сесії ХХІІІ скликання Визирської сільської Ради народних депутатів Комінтернівського району Одеської області від 16.05.2000 року № та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 17.
Апеляційна скарга на рішення суду подається у строк протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Одеського апеляційного суду, який відраховується з дати складення повного судового рішення.

Суддя : Вінська Н. В.