Постанова
Іменем України
13 березня 2026 року
м. Київ
Справа № 349/908/24
Провадження № 61-4337св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду - головуючого судді Крата В. І., судді-доповідача Гудими Д. А., суддів Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І. - розглянув у порядку письмового провадження справу,
учасниками якої є:
позивачка - ОСОБА_1 (далі - позивачка), інтереси якої представляє адвокат Керницька Ілона Романівна (далі - адвокат),
відповідач - ОСОБА_2 (далі - відповідач),
третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - Орган опіки та піклування Хмельницької міської ради (далі - третя особа),
про позбавлення батьківських прав
за касаційною скаргою позивачки на рішення Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 4 грудня 2024 року, яке ухвалив суддя Рибій М. Г., і постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 3 березня 2025 року, яку ухвалила колегія суддів у складі Мальцевої Є. Є., Девляшевського В. А., Луганської В. М.
ІСТОРІЯ СПРАВИ
(1) Вступ
1. Сторонами спору є мати та батько дитини. Мати звернулася до суду з вимогою позбавити батька батьківських прав. Стверджувала, що він ухилявся від виконання покладених на нього батьківських обов`язків, не займався вихованням дитини та не цікавився її здоров`ям. Суди першої й апеляційної інстанцій відмовили у задоволенні позову. Вважали, що немає підстав для застосування такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав.
2. Позивачка з такими судовими рішеннями не погодилася. У касаційній скарзі стверджувала, зокрема, що відповідач, залишаючись за кордоном, поставив вище своє бажання спілкуватися через аудіо- чи відеозв`язок із донькою, ніж життя та ритм дитини і її матері.
3. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду мав відповісти на питання про те, чи є пропорційним меті захисту якнайкращих інтересів дитини позбавлення батьківських прав відповідача, який проживає за кордоном, бере участь в утриманні доньки, не втратив інтерес до участі у її вихованні, прагне відновити з нею відносини. Вирішив, що за встановлених судами попередніх інстанцій обставин такий захід втручання у право батька на повагу до його сімейного життя є непропорційним означеній меті.
(2) Зміст позовної заяви
4. У травні 2024 року позивачка звернулася до суду з позовом, у якому просила позбавити відповідача батьківських прав щодо їхньої доньки - ОСОБА_3 (далі - донька, дитина). Мотивувала так:
4.1. Позивачка познайомилася із відповідачем у 2018 році за кордоном, де вони разом працювали. У 2019 році вона завагітніла та повернулася додому. Відповідач за час її вагітності декілька разів приїжджав до неї в Україну. Шлюб вони не зареєстрували. 
4.2.  ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народилася донька, яка проживає із нею та перебуває на її утриманні. Після народження доньки відповідач бачив її лише кілька разів. Востаннє - коли їй було шість місяців. Відтоді не цікавився її здоров`ям, не брав участі в її утриманні та вихованні, підготовці до самостійного життя, не відвідував її. 
4.3. Із 20 березня 2024 року за заявою позивачки на підставі судового наказу із відповідача стягують аліменти на дитину. 
4.4. У вересні 2023 року позивачка переїхала до м. Хмельницького, де почала проживати однією сім`єю із ОСОБА_4 . 
4.5. Відповідача слід позбавити батьківських прав на підставі пункту 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України (далі - СК України), оскільки він як батько ухиляється від виконання обов`язків щодо виховання дитини.
(3) Зміст рішення суду першої інстанції
5. 4 грудня 2024 року Рогатинський районний суд Івано-Франківської області ухвалив рішення, згідно з яким відмовив у задоволенні позову. Мотивував так: 
- свідомого нехтування відповідачем його батьківськими обов`язками та вини у їхньому невиконанні немає з огляду на те, що він перебуває за кордоном, що характерно для значної кількості українців; 
- відповідач сплачує кошти на утримання дитини та висловлював побажання спілкуватися з донькою у доступний йому спосіб через засоби зв`язку;
- позивачка у позовній заяві не зазначила обставини, які би вказували на будь-які потенційні загрози зі сторони батька щодо дитини;
- підстав для позбавлення відповідача батьківських прав немає.
(4) Зміст постанови апеляційного суду
6. 3 березня 2025 року Івано-Франківський апеляційний суд ухвалив постанову, згідно з якою залишив без змін рішення суду першої інстанції.Мотивував так: 
- відповідач заперечує проти позбавлення батьківських прав і хоче брати участь у житті дитини, мати можливість бачитись із нею, що підтверджує небайдуже ставлення батька. Він регулярно надсилає кошти на утримання доньки, що підтверджують квитанції. За змістом переписки сторін, відповідач цікавиться життям дитини та бажає брати участь у її вихованні. Факт зацікавленості батька у вихованні доньки підтверджує його позов про усунення перешкод в спілкуванні з дитиною;
- відсутні обставини свідомого нехтування відповідачем його батьківськими обов`язками, тобто немає тих, які б однозначно підтвердили, що відповідач свідомо не бажає спілкуватися з донькою, яка проживає з матір`ю, брати участь у вихованні дитини, остаточно самоусунувся від виконання його обов`язків із такого виховання. Відповідач проти позбавлення батьківських прав заперечував, не втратив інтерес до участі у вихованні доньки, має намір відновити відносини з нею;
- твердження позивачки про те, що донька проживає разом із матір`ю та вітчимом і не спілкується з відповідачем, не є підставою для позбавлення останнього батьківських прав;
- основним доводом необхідності позбавити відповідача батьківських прав є факт його тривалого проживання за межами України, що виключає можливість брати повноцінну участь у вихованні дитини. Однак позбавлення батьківських прав, тобто природних прав батьків щодо дитини, на її виховання, захист її інтересів й інших, які виникають із факту кровної спорідненості, є крайнім заходом впливу. Перебування відповідача тривалий час за кордоном вказує на недостатню участь батька у житті доньки, однак не може слугувати підставою для позбавлення батьківських прав. Необхідність і пропорційність застосування такого заходу з огляду на підстави позову позивачка не довела.
(5) Провадження у суді касаційної інстанції
7. 4 квітня 2025 року адвокат в інтересах позивачки сформувала у системі «Електронний суд» касаційну скаргу (вх. № 10594/0/220-25 від 4 квітня 2025 року), у якій просила скасувати зазначені судові рішення й ухвалити нове - про задоволення позову.
8. 5 червня 2025 року Верховний Суд у складі судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу, згідно з якою залишив без руху касаційну скаргу та встановив для усунення її недоліків десятиденний строк із дня вручення тієї ухвали.
9. 18 липня 2025 року адвокат в інтересах позивачки подала до Верховного Суду заяву про усунення недоліків касаційної скарги.
10. 8 грудня 2025 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою позивачки.
11. 10 березня 2026 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу, згідно з якою призначив справу до судового розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
(1) Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
12. Позивачка мотивувала касаційну скаргу так:
12.1. Суди першої й апеляційної інстанції застосували норми права без урахування висновків щодо їх застосування, викладених у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22, від 21 липня 2021 року у справі № 202/7712/18, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 3 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 18 лютого 2021 року у справі № 645/920/19, від 7 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати від 7 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17, від 6 вересня 2023 року у справі № 545/560/21, від 19 лютого 2025 року у справі № 147/277/24, від 1 листопада 2023 року у справі № 520/8264/19.
(2) Позиції інших учасників справи
13. Інші учасники справи відзив на касаційну скаргу не подали.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
(1) Межі розгляду справи у суді касаційної інстанції
14. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 8 грудня 2025 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою позивачки на підставі, визначеній у пункті 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
15. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
16. З огляду на вказаний припис Верховний Суд за загальним правилом переглядає оскаржені судові рішення у межах тих доводів і вимог касаційної скарги, які стали підставами для відкриття касаційного провадження.
(2) Оцінка аргументів учасників справи та висновків судів першої й апеляційної інстанцій
(2.1) Чи є пропорційним меті захисту якнайкращих інтересів дитини позбавлення батьківських прав відповідача, який проживає за кордоном, бере участь в утриманні доньки, не втратив інтерес до участі у її вихованні, прагне відновити з нею відносини?
17. Позивачка просила позбавити відповідача батьківських прав щодо дитини, оскільки він ухиляється від виховання останньої. Суди попередніх інстанцій вважали вимоги позивачки необґрунтованими, бо вона не надала доказів, які би підтверджували умисне ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків відносно дитини. Вважали, що його тривале перебування за кордоном не є підставою для позбавлення цих прав.
18. У касаційній скарзі позивачка стверджувала, зокрема, що відповідач ставить свої інтереси щодо періодичного спілкування з дитиною вище її найкращих інтересів, які пов`язані з нормальним ритмом життя із матір`ю та вітчимом. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду з цими аргументами позивачки не погоджується.
(2.1.1) Законодавство та судова практика
19. Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (частини перша та друга статті 3 Конституції України).
20. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (частина третя статті 51 Конституції України).
21. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (частини перша та друга статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII).
22. За змістом частини першої статті 7 цієї Конвенції дитина має, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їхнє піклування.
23. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що це розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (частина перша статті 9 Конвенції про права дитини).
24. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (частина перша статті 18 Конвенції про права дитини).
25. За змістом наведених приписів права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток і належне виховання. Насамперед мають бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків (див. mutatis mutandis постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 2 червня 2021 року у справі № 199/6950/19).
26. Батьківська відповідальність є сукупністю обов`язків та прав, спрямованих на забезпечення морального і матеріального благополуччя дитини, зокрема на піклування про неї, підтримання з нею особистих відносин та забезпечення її освіти, утримання, правове представництво та управління її власністю (принцип 1 Додатку до Рекомендації № R (84) 4 Комітету Міністрів державам-членам «Про батьківську відповідальність» від 28 лютого 1984 року).
27. У будь-якому рішенні уповноваженого органу про надання батьківської відповідальності чи визначення способу, в який ця відповідальність здійснюється, необхідно керуватись, головним чином, інтересами дитини (речення перше принципу 2 вказаного Додатку).
28. В усіх випадках обоє батьків зобов`язані підтримувати дитину. Той із батьків, з яким дитина не живе, повинен мати можливість підтримувати з нею особисті стосунки, якщо вони серйозно не шкодитимуть інтересам дитини (принцип 8 зазначеного Додатку).
29. Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (пункти 1 і 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція 1950 року)).
30. Право батьків і дітей бути поряд один із одним становить основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, що можуть перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції 1950 року. Таке втручання буде порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не згідно із законом, не відповідає правомірним цілям, переліченим у пункті 2 цієї статті, та не вважається необхідним у демократичному суспільстві, зокрема, пропорційним обраним цілям (див. mutatis mutandis постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 квітня 2021 року у справі № 2-4237/12 (пункт 51)).
31. Між інтересами дитини й інтересами батьків має існувати справедлива рівновага, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Стаття 8 Конвенції 1950 року не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Хант проти України» (Hunt v. Ukraine) від 7 грудня 2006 року, заява № 31111/04 (пункт 54)).
32. Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років (стаття 165 СК України).
33. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків (див. постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 червня 2023 року у справі № 127/10585/21, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 грудня 2023 року у справі № 522/20260/21).
34. Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, зокрема, ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти (пункт 2 частини першої статті 164 СК України).
35. Обов`язок доведення фактів такого ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, яке може бути підставою для позбавлення батьківських прав, покладений на позивачку (див. mutatis mutandis постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2023 року у справі № 358/689/22, від 4 червня 2025 року у справі № 705/251/23 (пункт 28), Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 грудня 2023 року у справі № 522/20260/21, від 21 травня 2024 року у справі № 303/801/23).
36. Хоча період, протягом якого батько не підтримував контакту з дитиною, тривав достатньо довго, лише це не може виключати можливість відновлення їхніх зв`язків. Фактична повага до їхнього сімейного життя вимагає оцінювання спірних відносин не тільки з урахуванням часу, що сплинув від народження дитини (див. mutatis mutandis постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 лютого 2026 року у справі № 357/1627/24 (пункт 39)).
37. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. 
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо і лише за наявності вини у їхніх діях (див. mutatis mutandis постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 червня 2023 року у справі № 127/10585/21, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 грудня 2023 року у справі № 522/20260/21, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 липня 2022 року у справі № 705/3040/18).
38. Очевидно, що сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так і найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому він має позбавляти батьків такого шансу тільки тоді, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини. Простої бездіяльності з боку батька (матері) недостатньо для того, щоб виснувати про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його (її) батьківських прав. Навіть якщо припустити, що саме бездіяльність батька (матері) призвела до розриву зв`язків між ним (нею) і дитиною, а не будь-яке ймовірне батьківське відчуження або психологічні маніпуляції з дитиною з боку іншого з її батьків, то цього недостатньо для позбавлення батька (матері) батьківських прав. 
Діти мають право на врахування їхньої думки і на те, щоби бути заслуханими з питань, які стосуються їхніх інтересів. Зокрема через те, що з часом вони стають зрілішими та здатними сформулювати власну думку, суд повинен належно враховувати їхні погляди і почуття, а також їхнє право на повагу до особистого життя. Водночас погляди дітей необов`язково залишаються незмінними, і їхні твердження необов`язково будуть достатніми для того, щоб превалювати над інтересами батьків, особливо стосовно того, що стосується регулярного спілкування останніх із їхніми дітьми. Вочевидь право дитини на висловлення думки не потрібно тлумачити як фактичне надання їй безумовного права вирішити спір («накласти вето») без аналізу будь-яких інших факторів або без визначення й оцінювання найкращих інтересів дитини (див. mutatis mutandis постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 4 квітня 2024 року в справі № 553/449/20).
39. Можливість позбавлення відповідача батьківських прав передбачена законом та може переслідувати мету захисту найкращих інтересів дитини. Однак, допускаючи таке втручання у право відповідача на повагу до його сімейного життя, слід перевірити, чи забезпечили суди, які відмовили у задоволенні позову, баланс інтересів сторін. Позбавлення відповідача батьківських прав не зумовить невідворотних наслідків, бо не позбавить його можливості спілкуватися з дитиною, бачитися з нею, звернутися до суду з позовом про поновлення батьківських прав тощо. Проте для ухвалення рішення суду про позбавлення таких прав мають бути вагомі підстави (див. mutatis mutandis постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 4 червня 2025 року у справі № 705/251/23(пункт 30), Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 вересня 2021 року у справі № 459/3411/18).
(2.1.2) Факти справи
40. Суди першої й апеляційної інстанцій встановили такі обставини: 
-  ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилася донька (т. 1, а. с. 5);
- згідно з довідкою Хмельницького закладу дошкільної освіти № 36 «Вербиченька» від 18 березня 2024 року дитина відвідує цей заклад з 1 вересня 2023 року; з того часу відповідач не відвідував батьківські збори, не спілкувався з вихователями, не приводив і не забирав дитину (т. 1, а. с. 7);
- за змістом довідки Старосинявської селищної ради від 21 березня 2024 року відповідач не проживав за адресою: АДРЕСА_1 . За період проживання позивачки з 30 січня 2020 року до 15 серпня 2023 року за отриманням довідок не звертався, на особистому прийомі старости не був (т. 1, а. с. 8);
- згідно з довідкою лікаря КНП «Старосинявський центр первинної медикосанітарної допомоги» від 21 березня 2024 року донька була під наглядом педіатра з 8 квітня 2020 року; на прийоми дитину супроводжувала мати (т. 1, а. с. 9);
- у декларації про вибір лікаря від 8 квітня 2020 року законним представником доньки зазначена позивачка (т. 1, а. с. 10);
- 27 березня 2024 року Старосинявський районний суд Хмельницької області видав судовий наказ у справі №684/148/24 про стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на доньку в розмірі 1/4 заробітку (доходу) (т. 1, а. с. 6);
- відповідач тривалий час проживає за кордоном і самостійно перераховував позивачці кошти із призначенням на утримання дитини, що, зокрема, підтверджують квитанції від 15 і 20 липня, 23 серпня, 28 серпня 2021 року, 6 березня, 11 серпня, 24 вересня, 22 жовтня 2022 року, 9 серпня 2023 року тощо (т. 1, а. с. 44-58). У призначеннях платежів у деяких із цих квитанцій відповідач адресував позивачці прохання побачити дитину;
- знімки екрана з переписками сторін у месенджерах підтверджують зацікавленість відповідача у спілкуванні з донькою, в участі у її утриманні задовго до подання позивачкою позову;
- згідно з висновком органу опіку та піклування виконавчого комітету Хмельницької міської ради від 29 липня 2024 року № 1790/0131 позбавлення відповідача батьківських прав стосовно доньки є недоцільним (т. 1, а. с. 69-70);
- за змістом висновку практичного психолога Андрейчук А. Ф. від 11 червня 2024 року № 24/2024-р донька демонструє тісну прихильність до матері та вітчима.
(2.1.3) Застосування норм до фактів справи
41. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду погоджується із висновком судів першої та апеляційної інстанцій про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу саме на недобросовісних батьків.Повноваження суду як позбавити відповідача батьківських прав, так і відмовити у такому позбавленні передбачені законом і можуть переслідувати мету захисту найкращих інтересів доньки. Однак, допускаючи можливість такого втручання відповідно у право відповідача (у разі задоволення позову) чи позивачки (у разі відмови в його задоволенні) на повагу до сімейного життя, слід перевіряти, чи забезпечили суди баланс інтересів сторін, керуючись принципом якнайкращого забезпечення інтересів дитини. 
42. З одного боку, позбавлення відповідача батьківських прав не зумовить для нього невідворотних наслідків, бо не позбавить його можливості спілкуватися з дитиною, бачитися з нею, звернутися до суду з позовом про поновлення батьківських прав тощо. З іншого боку, для ухвалення рішення суду про позбавлення таких прав мають бути вагомі підстави. Так, суди першої й апеляційної інстанцій встановили, що вихованням доньки займається її мати, дитина проживає з нею та вітчимом, а відповідач тривалий час проживає за кордоном, сплачує як аліменти, так і періодичні добровільні внески на утримання доньки та покриття видатків, цікавиться дитиною та хоче брати участь у її вихованні. Орган опіки та піклування виснував про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав. Жодних обставин, які би вказували на те, що він не бажає спілкуватися з дитиною і брати участь у її вихованні й утриманні, що він остаточно та свідомо самоусунувся від виконання цих його обов`язків, суди попередніх інстанцій не встановили. Навпаки вказали, що відповідач не втратив інтерес до участі у вихованні доньки, прагне відновити відносини з нею. 
43. Тривалий конфлікт сторін, проживання дитини з позивачкою та вітчимом, перебування відповідача за кордоном могли впливати на можливість його участі у вихованні доньки. Незважаючи на таке ставлення до виконання батьківських обов`язків, яке не можна вважати дуже сумлінним, відповідач проти позбавлення його батьківських прав заперечував, стверджував, що хоче відновити відносини з дитиною, надав докази тривалих спроб налагодження контакту з донькою через позивачку та надсилання їй коштів.
44. Розірвання сімейних відносин батьків, зокрема, з ініціативи одного з них, може погано впливати на ставлення дитини до батьків або до того з них, хто ініціював припинення цих відносин. Те, що тривалий час відповідач, перебуваючи за кордоном, не бачився із дитиною, не є безумовною ознакою умисного нехтування його батьківськими обов`язками. Наявність фактів, які вимагають саме позбавлення батьківських прав, а також пропорційність цього заходу втручання у право відповідача на повагу до сімейного життя меті забезпечення якнайкращих інтересів дитини, позивачка не довела.
45. Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, правильно виснував про відсутність доведених підстав, передбачених частиною першою статті 164 СК України, для позбавлення відповідача батьківських прав. Інакше кажучи, встановлені судами попередніх інстанцій обставини у сукупності не вказують на безумовне ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків стосовно доньки, зокрема, на його винну поведінку, остаточне та свідоме самоусунення від виконання цих обов`язків, втрату інтересу до участі у вихованні й утриманні дитини, відсутність наміру відновити з нею стосунки. Тому задоволення позову про позбавлення батьківських прав відповідача, який виявляє бажання брати участь у вихованні донькита у спілкуванні з нею, не відповідало б їїнайкращим інтересам, тобто було б непропорційним меті забезпечення таких інтересів. 
46. Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги щодо неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, які навела позивачка. За змістом оскаржених судових рішень висновки судів попередніх інстанцій узгоджуються із висновками Верховного Суду щодо застосування норм СК України у справах, на які звернула увагу позивачка.
47. З огляду на викладене висновок судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав щодо дитини є правильним.
(3) Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
(3.1) Щодо суті касаційної скарги
48. Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанціїта апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини першої статті 409 ЦПК України).
49. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (стаття 410 ЦПК України).
50. З огляду на висновки цієї постанови касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду - без змін.
(3.2) Щодо судових витрат
51. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).
52. З огляду на висновок щодо суті касаційної скарги та позову судові витрати позивачки у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції слід покласти на неї.
Керуючись статтями 2, 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
у х в а л и в:
1. Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
2. Рішення Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 4 грудня 2024 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 3 березня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий		В. І. Крат	
Судді		Д. А. Гудима	
		І. О. Дундар	
		Є. В. Краснощоков	
		П. І. Пархоменко