ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2026 року	м. Львів	Справа № 161/2963/26 пров. № А/857/20848/26	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючої судді - Хобор Р.Б.,
суддів: Бруновської Н.В., Шавеля Р.М.,
з участю секретаря судового засідання - Богачука Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 березня 2026 року, ухвалене суддею Смоковичем М.В. у м. Луцьку за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін, у справі № 161/2963/26 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення, 

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , у якому просив суд скасувати постанову т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 від 28 січня 2026 року № R323154 про притягнення його до адміністративної відповідальності за частиною третьою статті 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а провадження у справі про адміністративне правопорушення закрити.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що постановою т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 від 28 січня 2026 року № R323154 позивача притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в сумі 17000 грн за частиною третьою статті 210-1 КУпАП за те, що він не з`явився за повісткою до ІНФОРМАЦІЯ_2 , чим допустив порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію.
Позивач вважав цю постанову незаконною та необґрунтованою, винесеною без всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Зазначав, що сама по собі заява про визнання правопорушення, на яку покликається відповідач, не є беззаперечним доказом його вини та не звільняє суб`єкта владних повноважень від обов`язку довести правомірність притягнення особи до адміністративної відповідальності.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 березня 2026 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без задоволення, а постанову т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 № R323154 від 28 січня 2026 року залишено без змін.
Приймаючи рішення у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 перебуває на військовому обліку військовозобов`язаних ІНФОРМАЦІЯ_2 . Військовозобов`язаному була сформована повістка за допомогою Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, яка була направлена позивачу, через оператора поштового зв`язку “Укрпошта”.
Крім цього, суд першої інстанції врахував те, що 28 січня 2026 року ОСОБА_1 , користуючись онлайн застосунком “Резерв+” через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного та резервіста, звернувся на адресу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 із заявою про визнання вини у вчиненому адміністративному правопорушенні та про розгляд справи без його участі.
На підставі наведеного суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач мав передбачені законом підстави для винесення постанови № R323154 від 28 січня 2026 року, а недоліки в описовій частині оскарженої постанови щодо незазначення номера, дати повістки та дати, на яку викликали позивача, самі по собі не є достатньою підставою для скасування постанови.
Не погодившись із цим рішенням суду, його оскаржив позивач, подавши апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та скасувати постанову ІНФОРМАЦІЯ_1 № R323154 від 28 січня 2026 року.
Таку позицію апелянт обґрунтовує тим, що суд першої інстанції не врахував відсутності належних і допустимих доказів надсилання позивачу повістки № 6142374 саме поштовим відправленням № R067064391825. 
На думку апелянта, трекінг поштового відправлення не доводить ні змісту вкладення, ні того, що отримувачем такого відправлення був саме ОСОБА_1 , а також не підтверджує належного вручення позивачц повістки про виклик до територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
Апелянт також зазначає, що оскаржена постанова про притягнення до адміністративної відповідальності не містить конкретного опису обставин правопорушення, зокрема не зазначено номеру повістки, дати прибуття та адреси, за якою ОСОБА_1 мав з`явитися.
Окремо апелянт покликається на те, що сама по собі заява про визнання вини не є достатнім доказом правомірності постанови суб`єкта владних повноважень, а орган, який розглядав справу про адміністративне правопорушення, був зобов`язаний встановити подію правопорушення, склад правопорушення та вину особи у його вчиненні на підставі належних і допустимих доказів.
Позиція відповідача зводиться до того, що ОСОБА_1 перебуває на військовому обліку ІНФОРМАЦІЯ_2 , повістка була сформована засобами Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів і направлена позивачу засобами поштового зв`язку. У день, визначений у повістці, ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 не з`явився, документів щодо поважності причин неявки не надав. Пізніше, 28 січня 2026 року, позивач через електронний кабінет подав заяву, в якій зазначив, що не оспорює допущене порушення та згоден на притягнення його до адміністративної відповідальності за його відсутності.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.
Суд першої інстанції встановив те, що ОСОБА_1 , 2000 року народження, перебуває на військовому обліку військовозобов`язаних ІНФОРМАЦІЯ_2 .
22.12.2025 року військовозобов`язаному ОСОБА_1 була сформована повістка за допомогою Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів (повістка № 6142374 від 22.12.2025 року), яка була направлена через Національного оператора поштового зв`язку «Укрпошта» на адресу, яка міститься в даному реєстрі, а саме: АДРЕСА_1 , поштове відправлення № R067064391825.
Відповідно до трекінгу поштового відправлення № R067064391825, 02.01.2026 року адресат, яким є ОСОБА_1 , відмовився від отримання поштового відправлення, після чого таке направлено на адресу відправника ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та отримано останнім 06.01.2026 року.
28.01.2026 року позивач, ОСОБА_1 , користуючись онлайн застосунком “Резерв+” (через електронний кабінет призовники, військовозобов`язаного та резервіста), звернувся на адресу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 із заявою про визнання вини у вчиненому адміністративному правопорушенні та про розгляд справи без його участі, що не заперечує позивач.
За результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 виніс постанову № R323154 по справі про адміністративне правопорушення від 28.01.2026 року, якою визнав ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст.210-1 КУпАП та наклав на позивача адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 17000,00 грн.
Зі змісту постанови встановлено, що ОСОБА_1 не прибув за викликом до ТЦК та СП у строк та місце зазначені в повістці, чим порушив вимоги ст. 22 Закону України “Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію”.
Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно-правового спору, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Відповідно до ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію в особливий період тягне за собою накладення штрафу на громадян від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадських об`єднань - від двох тисяч до трьох тисяч п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Особливий період, відповідно до абзацу тринадцятого частини першої статті 1Закону України “Про оборону України” це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного станув Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Указом Президента України «Про введення воєнного стану» від 24.02.2022 № 64/2022, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України “Про правовий режим воєнного стану” в Україні введено воєнний стан з 05 год. 30 хв. 24.02.2022 року, який діяв на момент вчинення відповідних дій та розгляду справи про адміністративне правопорушення.
Стаття 280 КУпАП закріплює обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.
Відповідно до статті 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена доказами.
Відповідно до частини 3 статті 22 Закону України “Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію”, під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися:
військовозобов`язані та резервісти, які приписані до військових частин для проходження військової служби у воєнний час або до інших підрозділів чи формувань для виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, - на збірні пункти територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними повістках або мобілізаційних розпорядженнях;
резервісти, які проходять службу у військовому резерві, - до військових частин у строки, визначені командирами військових частин;
військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом керівників органів, в яких вони перебувають на військовому обліку;
військовозобов`язані, резервісти розвідувальних органів України - за викликом керівників відповідних підрозділів;
особи, які уклали контракти про перебування у резерві служби цивільного захисту, - за викликом керівників відповідних органів управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту.
Інші військовозобов`язані протягом 60 днів з дня набрання чинності указом Президента України про оголошення мобілізації, затвердженим Верховною Радою України, зобов`язані уточнити свої облікові дані через центри надання адміністративних послуг або електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста, або у територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки за місцем свого перебування або знаходження.
Згідно з пунктом 21 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 560 від 16.05.2024 року (далі - Порядок № 560), за викликом районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (Центрального управління або регіонального органу СБУ, відповідного підрозділу розвідувальних органів) резервісти та військовозобов`язані зобов`язані з`являтися у строк та місце, зазначені в повістці, для взяття на військовий облік, уточнення своїх персональних даних, даних військово-облікового документа з військово-обліковими даними Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних, резервістів (територіального центру комплектування та соціальної підтримки), проходження медичного огляду для визначення придатності до військової служби.
Відповідно до пункту 41 Порядку № 560, належним підтвердженням оповіщення резервіста або військовозобов`язаного про виклик до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу чи відповідного підрозділу розвідувальних органів, Центрального управління або регіональних органів СБУ є:
1) у разі вручення повістки - особистий підпис про отримання повістки, відеозапис вручення повістки або ознайомлення з її змістом, у тому числі відеозапис доведення акта відмови від отримання повістки (додаток 2), а також відеозапис відмови резервіста або військовозобов`язаного у спілкуванні з особою, уповноваженою вручати повістки;
2) у разі надсилання повістки засобами поштового зв`язку:
день отримання такого поштового відправлення особою, що підтверджується інформацією та/або документами від поштового оператора;
день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати поштове відправлення чи день проставлення відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання особи, повідомленою цією особою територіальному центру комплектування та соціальної підтримки під час уточнення своїх облікових даних;
день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати поштове відправлення чи день проставлення відмітки про відсутність особи за адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання в установленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила територіальному центру комплектування та соціальної підтримки іншої адреси місця проживання.
З аналізу наведених норм вбачається, що повернення поштового відправлення із відміткою про відсутність особи за адресою місця проживання є належним доказом вручення повістки.
Апеляційний суд встановив те, що на підтвердження того факту, що позивач вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, відповідач надав протокол про адміністративне правопорушення, повістку № 6142374 від 22.12.2025, докази надсилання та відмови в отриманні повістки.
Відповідно до частини 3 статті 77 КАС України, докази суду надають учасники справи.
Згідно з частинами 1, 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Разом з тим КУпАП передбачає особливий порядок провадження у справах про адміністративні правопорушення, передбачені статтями 210 і 210-1 цього Кодексу, у випадках, якщо особа не оспорює допущене порушення та згодна на притягнення її до адміністративної відповідальності за її відсутності.
За змістом статті 258 КУпАП протокол не складається у разі вчинення в особливий період адміністративних правопорушень, передбачених статтями 210 і 210-1 цього Кодексу, якщо особа подала відповідну заяву, в якій вона не оспорює допущене порушення та згодна на притягнення її до адміністративної відповідальності за її відсутності. У такому випадку уповноважена посадова особа після отримання відповідної заяви виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу.
Статтею 279-9 КУпАП встановлено, що у разі вчинення в особливий період адміністративних правопорушень, передбачених статтями 210 і 210-1 цього Кодексу, але не пізніше дня розгляду справи про таке адміністративне правопорушення, особа може звернутися до територіального центру комплектування та соціальної підтримки із заявою, в якій зазначає, що не оспорює допущене порушення та згодна на притягнення її до адміністративної відповідальності за її відсутності.
Отже, подання особою такої заяви є юридично значимою процесуальною дією, яка свідчить про використання особою передбаченого законом механізму розгляду справи без її участі за умови неоспорення допущеного порушення.
У контексті наведених правових норм, апеляційний суд погоджується з доводами апелянта в тій частині, що сама по собі постанова у справі про адміністративне правопорушення або сама лише заява особи про неоспорення порушення не звільняють суб`єкта владних повноважень від обов`язку доведення правомірності прийнятого рішення.
Однак, апеляційний суд встановив, що доказами, які підтверджують вину позивача у вчиненні правопорушення є: відомості про перебування ОСОБА_1 на військовому обліку ІНФОРМАЦІЯ_2 , повістку № 6142374, поштові документи щодо направлення цієї повістки засобами поштового зв`язку, зокрема опис вкладення та відомості поштового оператора щодо відправлення № R067064391825, відомості трекінгу поштового відправлення про відмову адресата від отримання поштового відправлення, а також заява позивача від 28 січня 2026 року, подана через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного та резервіста.
Таким чином, на переконання апеляційного суду, суд першої інстанції правильно виходив з того, що заява позивача про неоспорення порушення оцінюється не ізольовано, а в сукупності з іншими письмовими доказами, які підтверджують формування та направлення повістки, засобами поштового зв`язку, факт неприбуття позивача до ІНФОРМАЦІЯ_2 у визначений час, а також відсутність наданих позивачем доказів поважності причин такого неприбуття.
Апеляційний суд вважає необгрунтованими доводи апелянта про те, що трекінг поштового відправлення сам по собі не підтверджує факту надсилання саме повістки. Такі доводи не враховують того, що суд першої інстанції досліджував не лише трекінг поштового відправлення, а сукупність наявних у справі доказів, у тому числі поштові документи, відомості щодо повістки та заяву позивача, подану після вчинення правопорушення.
Апеляційний суд також бере до уваги, що апелянт не заперечує факту подання заяви через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного та резервіста. При цьому зміст такої заяви прямо співвідноситься з особливим порядком розгляду справ про адміністративні правопорушення, передбачені статтями 210 і 210-1 КУпАП, у випадках, коли особа не оспорює допущене порушення та погоджується на розгляд справи за її відсутності.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що у повістці була зазначена мета виклику “уточнення даних”, апеляційний суд зазначає, що пункт 27 Порядку № 560 прямо передбачає можливість виклику громадян до територіального центру комплектування та соціальної підтримки, зокрема, для уточнення своїх персональних даних та даних військово-облікового документа з військово-обліковими даними Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів. Тому зазначення у повістці мети виклику, пов`язаної з уточненням даних, не свідчить про протиправність такого виклику та не звільняє військовозобов`язаного від обов`язку з`явитися за повісткою.
Посилання апелянта на те, що станом на 28 січня 2026 року позивач уточнив свої дані, також не спростовує висновків суду першої інстанції, оскільки предметом оскарженої постанови є неприбуття позивача за викликом на визначену дату та час, а саме 19 січня 2026 року о 14 год. 00 хв. Подальше уточнення даних після дати виклику не усуває факту неприбуття за повісткою та не є доказом наявності поважних причин такого неприбуття.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що недоліки описової частини оскарженої постанови, на які покликається апелянт, зокрема незазначення у постанові номера повістки, дати повістки та дати, на яку позивач викликався для уточнення даних, у цій справі самі по собі не є достатньою підставою для скасування постанови № R323154.
З огляду на наведене, апеляційний суд приходить до переконання в тому, що відповідач довів правомірність прийнятої постанови, а позивач не спростував висновків суду першої інстанції щодо наявності в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 210-1 КУпАП.
Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що постанова в справі про адміністративне правопорушення від 28.01.2026 року № R323154 є правомірною.
Вказаний висновок апеляційного суду є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до переконання в тому, що суд першої інстанції, правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги безпідставними, та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції - без змін.
Оскільки апеляційний суд залишив рішення суду першої інстанції без змін, то розподіл судових витрат не проводиться.
Керуючись статтями 308, 315, 316, 321, 322, 325, 272, 286 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 березня 2026 року у справі № 161/2963/26 - без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та в касаційному порядку не оскаржується 

Головуюча суддя	 	Р. Б. Хобор 	
судді	 	Н. В. Бруновська 	
 	 	Р. М. Шавель