П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 червня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/25849/25	
Головуючий в 1 інстанції: Хом`якова В.В.
Дата і місце ухвалення: 05.01.2026 р., м. Одеса
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Тарновецького І.І.,
суддів: Бойка А.В.,
Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 січня 2026 року у справі №420/25849/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

У липні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, у якому просила: 
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо скасування з 01 травня 2025 нарахування та виплати соціальної пільги на житлово-комунальні послуги ОСОБА_1 - вдові ветерана військової служби ОСОБА_2 , яка встановлена розділом II пунктом 6 статті 6 та ст.7 Закону України " Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист"; 
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області поновити нарахування та виплату з 01 травня 2025 року соціальної пільги на житлово-комунальні послуги ОСОБА_1 , яка встановлена розділом ІІ пунктом 6 статті 6 та ст.7 Закону України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист".
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 05 січня 2026 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено повністю.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що, на думку апелянта, призвело до неправильного вирішення справи.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність у позивачки права на отримання пільг на оплату житлово-комунальних послуг без урахування середньомісячного сукупного доходу сім`ї. Апелянт вказує, що відповідно до пункту 7 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», а також постанов Кабінету Міністрів України №389 від 04.06.2015 та №373 від 17.04.2019, у 2025 році пільги на оплату житлово-комунальних послуг надаються за умови, якщо середньомісячний сукупний дохід сім`ї пільговика в розрахунку на одну особу не перевищує величини доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу.
Апелянт зазначає, що середньомісячний сукупний дохід сім`ї позивачки за попередні шість місяців становив 18258,04 грн на одну особу, що перевищує встановлений у 2025 році граничний показник у розмірі 4240 грн, у зв`язку із чим підстави для подальшого надання пільги були відсутні.
Крім того, апелянт вважає помилковим висновок суду першої інстанції про незастосування Порядку №389 до спірних правовідносин, оскільки, на думку відповідача, після внесення змін до законодавства порядок надання пільг з урахуванням доходу поширюється також на осіб, які користуються пільгами відповідно до Закону України №203/98-ВР.
У зв`язку із цим апелянт просить суд скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 січня 2026 року та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
Позивач не скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.
Справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України.
Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 є вдовою ветерана військової служби ОСОБА_2 та з лютого 2024 року отримує пенсію у разі втрати годувальника.
З лютого 2024 року позивачці були призначені та виплачувались пільги на оплату житлово-комунальних послуг відповідно до пункту 6 частини першої статті 6 Закону України від 24.03.1998 №203/98-ВР «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист».
11.06.2025 року позивачка звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою щодо надання інформації та роз`яснень стосовно підстав припинення виплати монетизації пільг за спожиті житлово-комунальні послуги.
Листом від 17.06.2025 №1500-0202-8/109720 відповідач повідомив позивачці про відмову у призначенні та наданні з травня 2025 року пільг на оплату житлово-комунальних послуг, посилаючись на те, що відповідно до змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України від 31.12.2024 №1553 до Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.2015 №389, пільги надаються за умови, якщо середньомісячний сукупний дохід сім`ї в розрахунку на одну особу не перевищує величини доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу.
Відповідач зазначив, що середньомісячний сукупний дохід сім`ї ОСОБА_1 за попередні шість місяців у розрахунку на одну особу склав 18258,04 грн, що перевищує встановлений у 2025 році показник доходу у розмірі 4240 грн, у зв`язку із чим пільги на житлово-комунальні послуги з 01.05.2025 автоматично не призначені.
Не погоджуючись із припиненням нарахування та виплати пільг на оплату житлово-комунальних послуг, позивачка звернулась до суду з даним адміністративним позовом.
Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив із того, що позивачка як вдова ветерана військової служби має право на отримання пільг на оплату житлово-комунальних послуг відповідно до пункту 6 частини першої статті 6 та статті 7 Закону України №203/98-ВР «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист».
Суд першої інстанції зазначив, що положення Закону України №203/98-ВР не ставлять право на отримання відповідних пільг у залежність від розміру середньомісячного сукупного доходу сім`ї пільговика, а тому підзаконні нормативно-правові акти не можуть звужувати обсяг соціальних гарантій, прямо встановлених законом.
При цьому суд першої інстанції дійшов висновку, що Порядок надання пільг окремим категоріям громадян з урахуванням середньомісячного сукупного доходу сім`ї, затверджений постановою Кабінету Міністрів України №389 від 04.06.2015, не поширюється на осіб, які мають право на пільги відповідно до Закону України №203/98-ВР, оскільки пунктом 2 зазначеного Порядку визначено вичерпний перелік законів, на які поширюється його дія, і Закон України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист» до такого переліку не включений.
Також суд першої інстанції врахував правову позицію Конституційного Суду України, викладену у Рішенні від 18.12.2018 №12-р/2018, відповідно до якої положення законодавства, якими надання пільг ставилось у залежність від середньомісячного сукупного доходу сім`ї, були визнані неконституційними.
З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов висновку про протиправність дій відповідача щодо припинення з 01.05.2025 нарахування та виплати позивачці пільг на оплату житлово-комунальних послуг та наявність підстав для задоволення адміністративного позову.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення у разі втрати годувальника, а також в інших випадках, передбачених законом.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, добросовісно, розсудливо та пропорційно.
Правовідносини, що виникли між сторонами у даній справі, врегульовані Конституцією України, Законом України від 24.03.1998 №203/98-ВР «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист», Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», Порядком надання пільг окремим категоріям громадян з урахуванням середньомісячного сукупного доходу сім`ї, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №389 від 04.06.2015, а також Порядком надання пільг на оплату житлово-комунальних послуг, придбання твердого палива і скрапленого газу у грошовій формі, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №373 від 17.04.2019.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 є вдовою ветерана військової служби ОСОБА_2 та отримує пенсію у разі втрати годувальника, у зв`язку із чим належить до кола осіб, на яких поширюються гарантії соціального захисту, визначені Законом України №203/98-ВР.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 6 Закону України №203/98-ВР ветеранам військової служби та членам їх сімей надається 50-відсоткова знижка плати за користування житлом та комунальними послугами у межах норм, передбачених законодавством.
Статтею 7 Закону України №203/98-ВР передбачено, що дія пільг, установлених цим Законом, поширюється також на членів сімей померлих ветеранів військової служби, зокрема на вдів, які отримують пенсію у разі втрати годувальника.
Отже, право позивачки на отримання пільг на оплату житлово-комунальних послуг прямо передбачене спеціальним законом.
Колегія суддів зазначає, що Закон України №203/98-ВР не містить положень, які б ставили реалізацію права на зазначені пільги у залежність від розміру середньомісячного сукупного доходу сім`ї пільговика.
Разом із тим відповідач, припиняючи з 01.05.2025 нарахування та виплату позивачці пільг на оплату житлово-комунальних послуг, послався на положення пункту 7 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», а також постанови Кабінету Міністрів України №389 від 04.06.2015 та №1553 від 31.12.2024, відповідно до яких пільги надаються за умови, якщо середньомісячний сукупний дохід сім`ї у розрахунку на одну особу не перевищує величини доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу.
При цьому відповідачем встановлено, що середньомісячний сукупний дохід сім`ї позивачки за попередні шість місяців у розрахунку на одну особу становив 18258,04 грн, що перевищує визначений у 2025 році показник доходу у розмірі 4240 грн, у зв`язку із чим пільги на житлово-комунальні послуги з 01.05.2025 не були призначені.
Оцінюючи наведені доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить із того, що відповідно до частини третьої статті 7 КАС України у разі невідповідності правового акта Конституції України або закону України суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.
Колегія суддів враховує, що Рішенням Конституційного Суду України від 18.12.2018 №12-р/2018 сформульовано правову позицію щодо недопустимості звуження змісту та обсягу соціальних гарантій, установлених законом, шляхом прийняття підзаконних нормативно-правових актів або законів про Державний бюджет України.
Конституційний Суд України у зазначеному рішенні наголосив, що держава не може шляхом підзаконного нормативного регулювання обмежувати соціальні гарантії, прямо визначені спеціальними законами.
Колегія суддів також звертає увагу, що пунктом 2 Порядку №389 визначено перелік законів, на осіб яких поширюється дія цього Порядку. Закон України №203/98-ВР до такого переліку не включений.
Отже, висновок суду першої інстанції про те, що дія Порядку №389 не поширюється на осіб, які мають право на пільги відповідно до Закону України №203/98-ВР, є правильним та відповідає нормам чинного законодавства.
Аналогічний правовий підхід викладений Верховним Судом у рішенні від 11.02.2026 у зразковій справі №Пз/990/15/25 (№440/11441/25), у якій предметом спору було поновлення виплати соціальних пільг на оплату житлово-комунальних послуг ветерану військової служби після припинення їх нарахування з 01.05.2025 на підставі критерію доходу.
У зазначеній зразковій справі Верховний Суд дійшов висновку, що реалізація права ветеранів військової служби та членів їх сімей на пільги щодо оплати житлово-комунальних послуг підлягає здійсненню саме на підставі спеціального Закону України №203/98-ВР, який має пріоритет над положеннями Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» та постановою Кабінету Міністрів України №389, якими запроваджено додаткову умову щодо врахування середньомісячного сукупного доходу сім`ї пільговика.
Верховний Суд наголосив, що застосування обмеження пільг для категорії осіб, які мають право на пільги відповідно до Закону №203/98-ВР, призводить до звуження змісту та обсягу права на соціальний захист, гарантованого спеціальним законом, до якого відповідних змін внесено не було.
Крім того, Верховний Суд зазначив, що зміна правового регулювання відносин у сфері соціального забезпечення ветеранів військової служби можлива виключно шляхом внесення змін до спеціального Закону №203/98-ВР, тоді як підзаконні нормативно-правові акти не можуть звужувати обсяг соціальних гарантій, прямо встановлених законом.
Колегія суддів враховує, що дана справа відповідає ознакам типової справи, визначеним Верховним Судом в ухвалі від 22.12.2025 про відкриття провадження у зразковій справі №440/11441/25, оскільки спір виник між особою, яка має право на пільги відповідно до Закону України №203/98-ВР, та територіальним органом Пенсійного фонду України у зв`язку із припиненням з 01.05.2025 виплати пільг на оплату житлово-комунальних послуг через перевищення встановленого критерію доходу.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, надав належну правову оцінку спірним правовідносинам та обґрунтовано визнав протиправними дії відповідача щодо припинення позивачці з 01.05.2025 нарахування та виплати пільг на оплату житлово-комунальних послуг.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, ґрунтуються на помилковому тлумаченні апелянтом норм матеріального права та фактично зводяться до незгоди із наданою судом оцінкою встановлених у справі обставин.
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 січня 2026 року є законним та обґрунтованим, а підстави для його скасування відсутні.
Керуючись ст. ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст.315, ст. ст. 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 січня 2026 року у справі №420/25849/25 - залишити без змін.
Судові витрати в порядку статті 139 КАС України розподілу між сторонами не підлягають.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку лише у випадках та у строки, визначені статтею 328 КАС України.

Головуючий: І.І. Тарновецький

Судді: А.В. Бойко

О.А. Шевчук