Справа № 953/12181/25
н/п 2/953/743/26 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 травня 2026 року Київський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого судді Бородіної Н.М.,
за участю секретаря Кіпеть Д.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини,-
встановив:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся у суд із позовом до відповідача, ОСОБА_2 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, в якому просить встановити факт самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він із відповідачем перебував у шлюбі з 21.10.1995 року, який було розірвано рішенням Київського районного суду м. Харкова від 19.03.2019 року.
Від даного шлюбу вони мають трьох дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Мати дітей та колишня дружина - ОСОБА_6 з 19.03.2022 року по сьогоднішній день мешкає у Франції, має там тимчасовий захист, про що свідчить довідка з офіційним перекладом.
З початку війни він самостійно виховує сина- ОСОБА_3 , утримує його фінансово, піклується про його стан та розвиток, забезпечує його безпеку.
Відповідачка як матір хоча й не позбавлялася батьківських прав щодо ОСОБА_3 , як і у встановленому порядку не вирішувалось питання про відібрання вказаної дитини від неї, вона також не визнавалася недієздатною/обмежено дієздатною, як і не оголошувалась безвісно відсутньою, тощо, однак вона як матір вказаної дитини, безпричинно вже тривалий час не користується своєю батьківською правосуб`єктністю, зокрема не здійснює щодо вказаної дитини прав та не виконує обов`язків, пов`язаних з її вихованням та утриманням, оскільки тривалий час перебуває закордоном. Відтак, задля якнайкращих інтересів неповнолітнього сина, належить встановити факт, що він самостійно виховує та утримує його, а ухвалене рішення суду про встановлення зазначеного факту має наслідком виникнення, зміну чи припинення сімейних прав та обов`язків його як батька, пов`язаних з можливістю подальшого одноосібного виховання та утримання вказаної дитини, задля того, щоб вказана дитина, в силу різних обставин, не залишилася у майбутньому без належного догляду.
Відповідач – ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилась, подала заяву де зазначила, що проживає у Франції з 22.03.2022р. по теперішній час . На даний час не має можливості опікуватися сином ОСОБА_7 та підтвердила факт того, що всі питання пов`язані з вихованням сина ОСОБА_7 , вирішує батько.
Третя особа у поданих поясненнях просила прийняти рішення в якнайкращих інтересах дитини. 
Заслухавши позивача, опитавши ОСОБА_3 , дослідивши надані докази, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову за наступних підстав.
Судом встановлено, що сторони з 21.10.1995р. перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Київського районного суду м. Харкова від 19.03.2019р. 
У сторін ІНФОРМАЦІЯ_5 народився син ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом серії НОМЕР_1 .
Сторони мешкають окремо.
Мати ОСОБА_3 в період введення воєнного стану на всій території України, виїхала за кордон до Французької Республіки, де перебуває з 19.03.2022р., згідно тимчасового дозволу на проживання. 
ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . 
Відповідно до інформації комунального закладу «Харківський ліцей 166 «Вертикаль» Харківської міської ради» батько ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , завжди підтримує контакт з класним керівником, приділяє багато часу вихованню сина й контролює його захоплення та вільний час. Зі слів батька, мати ОСОБА_7 з початку війни проживає в Парижі, де у 2022 нею знаходився й ОСОБА_7 . Але через декілька місяців хлопець повернувся в Україну, та з того часу мешкає з батьком.
Відповідно до акту обстеження умов проживання, для проживання дитини створені належні умови.
У судовому засіданні була опитана дитина ОСОБА_3 , який зазначив, що у 2022р. разом із матір`ю виїхав до Франції. Він якийсь час пожив із матір`ю, проте йому не сподобалось в Парижі, і повернувся в Україну до батька. Із матір`ю спілкується по телефону, їзди в до неї у 2024р. 
Частиною 1 статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Згідно з положеннями частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до частин першої – четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).
Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.
Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22.
Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Позивачем не надано доказів того, що відповідачка умисно ухиляється від виконання батьківських обов`язків, ухилення матері від участі у вихованні та утримання сина.
При цьому проживання матері ОСОБА_3 окремо не може бути підставою для встановлення факту самостійного виховання дитини батьком, оскільки зазначене не перешкоджає матері спілкуватися та приймати участь у вихованні дитини. За поясненнями ОСОБА_3 він спілкується із матір`ю та періодично їздить до неї. 
За таких обставин, ураховуючи, що спір між сторонами щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини фактично відсутній та факт одноосібного виховання позивачем сина не знайшов свого підтвердження під час розгляду справи, суд прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 12, 13, 258-259, 263-265 , 280-285 ЦПК України, суд,-
ухвалив :
В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини – відмовити.
Апеляційнаскарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з 
дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до Харківського апеляційного суду через суд першої інстанції. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 

Суддя Бородіна Н.М.