Справа № 468/495/26
2/468/657/26

БАШТАНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД
56101 Миколаївська область м. Баштанка вул. Полтавська 43

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.07.2026 року Баштанський районний суд Миколаївської області в складі: головуючого судді Муругова В.В., за участю секретаря судового засідання Зарванської Л.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін справу №468/495/26 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:
Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитними договорами. На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 03.10.2024 року між ТОВ «Споживчий центр» та відповідачем ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №03.10.2024-100000148 в електронній формі, за яким кредитор надав відповідачу кредит у сумі 3000 грн строком на 124 дні з умовою сплати процентів в розмірі 1% в день. 
Оскільки відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання, позивач просив стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за вказаним договором в сумі 8100 грн, з яких 3000 грн - заборгованість за тілом кредиту, 2790 грн - заборгованість по процентам, 270 грн - комісія за надання кредиту, 540 грн - комісія за обслуговування кредиту, 1500 грн - неустойка. 
Також позивач просив вирішити питання про стягнення витрат по сплаті судового збору та витрат на професійну правничу допомогу після ухвалення рішення відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України.
В тексті позову позивач заявив про розгляд справи за відсутності його представника.
Позов надійшов до суду через систему «Електронний суд» 05.03.2026 року.
24.03.2026 року відкрите провадження у справі, вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.
20.04.2026 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечила проти задоволення позову, оскільки не укладала з позивачем кредитний договір та не отримувала кредитні кошти. Дізнавшись про укладення від її імені кредитного договору, вона звернулась із заявою про вчинення кримінального правопорушення, але відомості до ЄРДР внесені не були та відповідну бездіяльність вона не оскаржувала.
06.05.2026 року від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач вказав, що укладення кредитного договору здійснювалось на підставі одноразового ідентифікатора за фінансовим номером телефону відповідача, натомість окрім власне заперечень проти позову відповідач жодних доказів на підтвердження своєї позиції не надала. 
21.05.2026 року судом за клопотанням позивача витребувані докази у АТ «ДЕРЖАВНИЙ ОЩАДНИЙ БАНК УКРАЇНИ».
До суду сторони не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.
Дослідивши наявні у справі матеріали (копію пропозиції про укладення додаткового договору до кредитного договору (оферти) від 03.10.2024 року; копію заявки від 03.10.2024 року; копію відповіді позивальника про прийняття пропозиції (акцепт) кредитного договору від 03.10.2024 року; копію повідомлення ТОВ «Універсальні платіжні рішення» від 02.03.2026 року; копію довідки-розрахунку про стан заборгованості за кредитним договором; копію договору про надання послуг з переказу коштів від 04.01.2024 року; копію інформації з центрального вузла системи BankID НБУ; копію повідомлення Баштанського РВП ГУНП в Миколаївській області від 11.10.2024 року; копію талону-повідомлення; виписку по рахунку АТ КБ «ПриватБанк»; повідомлення АТ «ДЕРЖАВНИЙ ОЩАДНИЙ БАНК УКРАЇНИ» від 18.06.2026 року; копію платіжної інструкції від 04.10.2024 року; копію відомостей про особу, на ім`я якої відкритий рахунок; копію виписки по рахунку) суд, розглянувши спір між сторонами в межах заявлених позовних вимог, приходить до висновку про можливість часткового задоволення позову.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
Згідно з ч.1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В судовому засіданні встановлено, що 03.10.2024 року між ТОВ «Споживчий центр» та відповідачем ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №№03.10.2024-100000148 в електронній формі, за яким кредитор надав відповідачу кредит у сумі 3000 грн строком на 124 дні з умовою сплати процентів в розмірі 1% в день, зі сплатою комісії, пов`язаної з наданням кредиту в сумі 270 грн., комісії за обслуговування кредитної заборгованості - 270 грн. у кожному з 2 чергових періодів, наступних за першим черговим періодом. 
Комісія за обслуговування передбачала плату за організацію та забезпечення інформаційної підтримки позичальника, забезпечення надання можливості робити платежі онлайн, можливості відновлення пароля тощо.
Договір передбачав нарахування неустойки в розмірі 30 грн. за кожен день невиконання/неналежного виконання зобов`язання (п. 17 договору). 
За період кредитування загалом позичальник мав сплатити проценти та комісію в сумі 3600 грн. 

Відповідно до ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Згідно із ст.ст.1046, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути надана розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст.1047 ЦК України).
Законом України «Про електронну комерцію» встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.
Статтею 3 цього Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
За приписами ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі ч.2 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію».
Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
За такого укладення договору в електронній формі за допомогою одноразового ідентифікатора прирівнюється до укладення договору в письмовій формі.

Суд критично оцінює пояснення відповідача щодо не оформлення ним вказаного кредитного договору, оскільки він хоч і звертався в поліцію з цього приводу, але відомості в ЄРДР внесені не були та відповідач вказану бездіяльність не оскаржував. Така поведінка відповідача може свідчити про штучне створення підстав для уникнення повернення кредитних коштів.
При цьому позивач надав відповідні докази укладення кредитором з відповідачем такого договору в електронній формі (копію пропозиції про укладення додаткового договору до кредитного договору (оферти) від 03.10.2024 року; копію заявки від 03.10.2024 року; копію відповіді позивальника про прийняття пропозиції (акцепт) кредитного договору від 03.10.2024 року; копію повідомлення ТОВ «Універсальні платіжні рішення» від 02.03.2026 року; копію інформації з центрального вузла системи BankID НБУ).
Також з письмових доказів слідує, що у період укладення спірного кредитного договору відповідач користувався саме номером мобільного телефону НОМЕР_1 , який вказаний відповідачем у відзиві, на який відповідний одноразовий ідентифікатор направлявся і при укладенні спірного договору.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Отже в даному випадку укладений 03.10.2024 року кредитний договір є правомірним за презумпцією, спростувати яку відповідно до принципу змагальності має саме відповідач, і очевидним є те, що така презумпція не може бути спростована лише заявленням заперечень проти позову без надання належних достатніх та допустимих доказів, які б спростували таку презумпцію. Натомість відповідач доказів проти заявленого до нього позову на надав, тим самим не спростував вказану вище презумпцію.
Крім того відповідно до постанови Великої Плати Верховного Суду від 21 червня 2023 року по справі № 916/3027/21 обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Повертаючись до стандартів доказування, передбачених процесуальним законом, Велика Палата Верховного Суду зазначає, що покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
При цьому при укладенні відповідного кредитного договору позичальник сам на власний розсуд визначає те, на який рахунок йому мають бути перераховані кредитні кошти, та переказ таких коштів на рахунок іншої особи сам по собі не спростовує презумпції дійсності відповідного кредитного договору та не є свідченням того, що такий кредитний договір укладався не відповідачем. 
Таке узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 31.01.2024 року по справі № 671/1832/20.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Позивач вказує, що заборгованість відповідача перед ним за кредитним договором №03.10.2024-100000148 від 03.10.2024 року становить 8100 грн, з яких 3000 грн - заборгованість за тілом кредиту, 2790 грн - заборгованість по процентам, 270 грн - комісія за надання кредиту, 540 грн - комісія за обслуговування кредиту, 1500 грн - неустойка.

За вказаним вище договором проценти та комісія нараховані відповідно до умов договору, тому разом із заборгованістю за тілом кредиту вони підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.
Проте що стосується вимоги позивача про стягнення неустойки за вказаним договором в сумі 1500 грн, то відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). 
Оскільки вказаний вище кредитний договір в даній справі був укладений в жовтні 2024 року, тобто в період дії в Україні воєнного стану, то вся нарахована за таким договором неустойка та передбачені ст. 625 ЦК України нарахування не підлягає стягненню з відповідача на користь позивача на підставі п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. 

За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню та з відповідача слід стягнути на користь позивача заборгованість за кредитним договором №03.10.2024-100000148 від 03.10.2024 року 6600 грн, з яких 3000 грн - заборгованість за тілом кредиту, 2790 грн - заборгованість по процентам, 270 грн - комісія за надання кредиту, 540 грн - комісія за обслуговування кредиту.
Згідно зі ст. 141 ЦК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог, які задоволені судом на 81 %, тому з відповідача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 2156,54 грн. (2662,40 грн. х 81 %). 
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 12; 13; 81; 141, 264; 265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути зі ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» в рахунок погашення заборгованості за договором №03.10.2024-100000148 від 03.10.2024 року 6600 (шість тисяч шістсот) гривень.

В задоволенні позовних вимог про стягнення неустойки за договором №03.10.2024-100000148 від 03.10.2024 року - відмовити.

Стягнути зі ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» 2156 (дві тисячі сто п`ятдесят шість) гривень 54 копійки в рахунок відшкодування сплаченого судового збору пропорційно задоволеній частині позовних вимог.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана Миколаївському апеляційному суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.
Якщо в судовому засіданні було проголошене скорочене судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (вул. Саксаганського, 133А м. Київ, ідентифікаційний код 37356833);
Відповідач: ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ).

Повне судове рішення складене 06.07.2026 року. 

суддя: