Справа № 361/439/26
Провадження № 2/361/137/26 

Р І Ш Е Н Н Я
 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

 
14.05.26

14 травня 2026 р.  м.Бровари
Броварський міськрайонний суд Київської області в складі:
головуючого судді Писанець Н.В.,
при секретарі – Михальовій М.В.,
представник позивача – Лябах О.О.,
представник третьої особи – Романенко Р.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Бровари у загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору – Київське квартирно-експлуатаційне управління – про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням, виселення без надання іншого приміщення, - 
ВСТАНОВИВ:
У січні 2026 року до Броварського міськрайонного суду Київської області звернулась Військова частина НОМЕР_1 з позовом про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщення, виселення без надання іншого приміщення.
Вимоги позову мотивує тим, що 31 січня 2019 року Міністерством оборони України видано наказ №40 «Про проведення експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України».
01 лютого 2019 року на підставі цього наказу начальником Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України затверджено Порядок проведення експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України. 
Наказом Міністерства оборони України №385 від 16.07.2019р., було закріплено на праві оперативного управління за військовими частинами, у тому числі й за А0987 - нерухоме військове майно, а саме – квартиру АДРЕСА_1 . При цьому, власником майна (уповноваженим ним органом) є держава Україна в особі Міністерства оборони України, а суб`єктом господарювання є військова частина НОМЕР_1 . 
Між військовою частиною НОМЕР_1 та заступником начальника управління військової частини НОМЕР_1 капітаном ОСОБА_2 укладено договір про надання в користування військовослужбовцю військової частини НОМЕР_1 штатно-посадового житла від 27.03.2020р. від 3200. 
П.1.1.Договору передбачено, що у зв`язку з незабезпеченістю житлом у Київському гарнізоні, військова частина НОМЕР_1 надає користувачу, на строк проходження працівником служби на посаді заступника начальника управління військової частини НОМЕР_1 для тимчасового проживання житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2 . На підставі укладеного договору, відповідач заселився у зазначене житлове приміщення. 
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовий частині) від 22.04.2022р. №98, майора ОСОБА_2 з 22.03.2022р. виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, вважається таким, що справи та посаду здав і вибув до нового місця служби м.Хмельницький. 
Зазначає, що 20 січня 2025 року військовою частиною НОМЕР_1 відповідачу направлено претензію за вих.№331/2202 з проханням звільнити займане ним службове (штатно-посадове) житло за адресою: АДРЕСА_2 . Відповіді на зазначену претензію позивач не отримував, відповідач не звільнив займане ним службове (штатно-посадове) житло. При цьому, договором не передбачено жодних умов, за яких, при звільненні користувача, за ним зберігається попереднє службове (штатно-посадове) житлове приміщення, між сторонами не укладено жодних додаткових угод щодо зміни умов договору.
Звертає увагу, що чинне законодавство не передбачає можливості та порядку отримання військовослужбовцем для постійного проживання житла, яке було передане йому у тимчасове користування на договірних умовах шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України. Саме до такого висновку прийшов Верховний Суд у постанові від 27 липня 2021 року у справі №154/1331/20-ц.
Мотивуючи наведеним, просить суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням та виселити ОСОБА_3 з житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2 без надання іншого житлового приміщення.
Присутня у судовому засіданні представник позивача Лябах О.О. підтримала позовні вимоги, наполягала на їх задоволенні.
Присутній у судовому засіданні представник третьої особи Київське квартирно-експлуатаційне управління Романенко Р.О., підтримав позовні вимоги військової частини НОМЕР_1 , просив суд про їх задоволення. Зазначав, що штатно-посадове житло не надається військовослужбовцю для постійного проживання чи під час проходження військової служби, а право на нього військовослужбовець має виключно під час перебування на відповідній посаді. Вказує, що відповідач, всупереч умовам договору, а саме після припинення дії договору, спірне штатно-посадове житло не звільнив. Уважає, що у спірних правовідносинах права позивача, як власника житлового будинку, захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20 березня 1952 року, відповідно до якої кожна фізична і юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Відтак, вимога позивача про виселення відповідача в контексті зазначеної норми відповідає способу судового захисту, передбаченого статтею 16 ЦК України, що полягає у спонуканні відповідачів до виконання зобов`язання.
Сповіщений про час та дату розгляду справи відповідач ОСОБА_2 до зали суду не з`явився, направив відзив до справи, за змістом якого не визнав позовні вимоги, вважав, що має право на переведення штатно-посадового житла в службове та залишення його за ним. Зазначав, що не встиг здійснити усі необхідні процедурні дії для цього, оскільки виконував бойові завдання, однак, вбачає своє право завершити цей процес, виходячи з порядності офіцерів військової частини НОМЕР_1 . На даний час проходить службу в Головному управлінні доктрин та підготовки Генерального штабу Збройних Сил України та спірна квартира є його єдиним житлом. Мотивуючи наведеним, просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити. 
Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах цивільної справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За змістом ст. ст.12,81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено, що 31 січня 2019 року Міністром оборони України видано наказ № 40 «Про проведення експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України». У відповідності до цього наказу начальнику Головного КЕУ Збройних Сил України наказано розробити та затвердити порядок проведення експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України.
01 лютого 2019 року начальником Головного КЕУ Збройних Сил України затверджено Порядок проведення експерименту із забезпечення службовим житлом, шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України, яким установлено, що до службового (штатно-посадового) житла можуть бути віднесені житлові приміщення, які вже мають статус службових, житлові приміщення в об`єктах нового будівництва, реконструкції, придбані, набуті в порядку, передбаченому законодавством, на які зареєстровано право власності за Міністерством оборони України. Житлові приміщення включаються до службового (штатно-посадового) житла рішенням заступника Міністра оборони України (згідно з розподілом обов`язків) за поданням Головного КЕУ Збройних Сил України. Приймання-передача службового (штатно-посадового) житла на баланс квартирно-експлуатаційного органу та закріплення його за військовою частиною на праві оперативного управління проводиться на підставі наказу Міністерства оборони України та, в подальшому, на підставі акту приймання-передачі основних засобів.
Наказом Міністерства оборони України №385 від 16.07.2019р., було закріплено на праві оперативного управління за військовими частинами, у тому числі й за А0987 - нерухоме військове майно, визначене у додатках 1-27, а саме – квартиру АДРЕСА_1 . При цьому, власником майна (уповноваженим ним органом) є держава Україна в особі Міністерства оборони України, а суб`єктом господарювання є військова частина НОМЕР_1 . 
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 26.07.2019р. №283/дск «Про закріплення службового (штатно-посадового) житла у військових частинах, здійснено розподіл закріпленого нерухомого майна за відповідними посадами». 
Між військовою частиною НОМЕР_1 та заступником начальника управління військової частини НОМЕР_1 капітаном ОСОБА_2 укладено договір про надання в користування військовослужбовцю військової частини НОМЕР_1 штатно-посадового житла від 27.03.2020р. від 3200. 
П.1.1.Договору передбачено, що у зв`язку з незабезпеченістю житлом у Київському гарнізоні, військова частина НОМЕР_1 надає користувачу, на строк проходження працівником служби на посаді заступника начальника управління військової частини НОМЕР_1 для тимчасового проживання житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2 . На підставі укладеного договору, відповідач заселився у зазначене житлове приміщення. 
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовий частині) від 22.04.2022р. №98, майора ОСОБА_2 з 22.03.2022р. виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, вважається таким, що справи та посаду здав і вибув до нового місця служби м.Хмельницький. 
20 січня 2025 року військовою частиною НОМЕР_1 відповідачу направлено претензію за вих.№331/2202 з проханням звільнити займане ним службове (штатно-посадове) житло за адресою: АДРЕСА_2 . 
Відповіді на зазначену претензію позивач не отримував, відповідач не звільнив займане ним службове (штатно-посадове) житло. При цьому, договором не передбачено жодних умов, за яких, при звільненні користувача, за ним зберігається попереднє службове (штатно-посадове) житлове приміщення, між сторонами не укладено жодних додаткових угод щодо зміни умов договору.
Розділом 3 Порядку проведення експерименту із забезпечення службовим житлом, шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України визначено, що до службового (штатно-посадового) житла можуть бути віднесені житлові приміщення, які вже мають статус службових, житлові приміщення в об`єктах нового будівництва, реконструкції, придбані, набуті в порядку, передбаченому законодавством, на які зареєстровано право власності за Міністерством оборони України.
Житлові приміщення включаються до службового (штатно-посадового) житла рішенням заступника Міністра оборони України (згідно з розподілом обов`язків) за поданням Головного КЕУ Збройних Сил України.
Приймання-передача службового (штатно-посадового) житла на баланс квартирно-експлуатаційного органу та закріплення його за військовою частиною на праві оперативного управління проводиться на підставі наказу Міністерства оборони України та, в подальшому, на підставі акту приймання-передачі основних засобів.
Після затвердження акта приймання (передачі) службового (штатно-посадового) житла військовій частині для утримання та експлуатації командир військової частини видає наказ про закріплення відповідних житлових приміщень за посадами.
Розділом 5 Порядку встановлено, що наказ командира військової частини про закріплення службового (штатно-посадового) житла за відповідними посадами та рапорт військовослужбовця є підставою для укладення договору про надання в користування такого житла.
Зазначений договір не надає військовослужбовцю та (або) членам його сім`ї право зареєструвати місце проживання за адресою відповідного житлового приміщення, а також не є підставою для реєстрації речових прав на житлове приміщення.
Військовослужбовці, які забезпечуються службовим (штатно-посадовим) житлом та члени їх сімей реєструються за юридичною адресою військової частини.
Військова частина вживає заходи для звільнення користувачем та членами його сім`ї службового (штатно-посадового) житла, зокрема, у разі переміщення його на іншу посаду або звільнення з військової служби.
Відповідно до частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагентів та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 ЦК України).
У силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
За приписами статті 526 ЦК України що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Наказ Міністерства оборони України від 31 січня 2019 року № 40 є єдиним нормативним відомчим актом, який регулює правовідносини щодо тимчасового користування житловими приміщеннями, закріпленими за посадами військових частин.
Штатно-посадове (службове) житло, яким є спірна квартира, було надано позивачу у тимчасове користування на договірних умовах на підставі договору від 1 серпня 2019 року відповідно до наказу Міністерства оборони України від 31 січня 2019 року № 40. Вказаний експеримент триває, і на цей час він не визнаний таким, що суперечить законодавству України. Чинне законодавство не передбачає можливості та порядку отримання військовослужбовцем для постійного проживання житла, яке було передане йому у тимчасове користування на договірних умовах у зв`язку з проведенням експерименту із забезпечення житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України.
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 30 серпня 2021 року у справі № 154/1944/20 (провадження № 61-7474св21), від 22 листопада 2021 року у справі № 161/4428/20 (провадження № 61-14663св21).
При цьому, суд враховує статус спірного службового житлового приміщення, яке відповідно до наказу Міністерства оборони України від 31 січня 2019 року №340 та Порядку проведення експерименту із забезпечення службовим житлом, шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України, затвердженого 01 лютого 2019 року начальником Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України, закріплюється за конкретною посадою військовослужбовців Збройних Сил України та надається у користування військовослужбовцю тимчасово, лише на період зайняття посади, за якою закріплено це житло.
Посилання відповідача на надання йому часу для закінчення процедури переведення житла в службове – суд вважає позицією захисту сторони, оскільки, жодним доказом зміст відзиву не підтверджується, а стороною позивача спростовується. 
Також, суд враховує наведене та вважає необґрунтованими вимоги позивача щодо визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням виходячи з наступного.
Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється "згідно із законом", не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як "необхідне в демократичному суспільстві".Формулювання "згідно із законом" не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України",§ 43).
Оскільки спірне штатно-посадове житло надано відповідачу в тимчасове користування, згідно умов укладеного між сторонами договору, відповідач зобов`язався повернути це житло при настанні певних умов, відтак звільнення особою штатно-посадового житла після звільнення з військової служби переслідує легітимну мету у розумінні статті 8 Конвенції, зокрема захист інтересів інших військовослужбовців, які потребують житло у зв`язку зі службою .
Окрім цього, суд зазначає, що відповідач до часу пред`явлення до нього військовою частиною вимог щодо звільнення житла проживав у спірній квартирі нетривалий час, відтак право користування вищезазначеним житловим приміщенням не підпадає під гарантії, передбачені статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Висновки суду, а також посилання відповідачів на те, що накази Міністерства оборони України (№40 від 31.01.2019, №51 від 19.02.2020), а також «Порядок проведення експерименту із забезпечення службовим житлом, шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України», не були зареєстровані у Міністерстві юстиції України відповідно до вимог Указу Президента України від 3 жовтня 1992 р. № 493 «Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади» та «Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади» є помилковими та відхиляються судом, оскільки вказані документи не є нормативно-правовими актами, їх видання не є спрямованим на встановлення, зміну або скасування норми права.
Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, підлягає стягненню сплачений судовий збір за звернення до суду із позовною заявою. 
Керуючись ст. 2, 12, 13, 81, 82, 89, 141, 223, 258, 259, 263-265, 266, 273, 280-282 ЦПК України, суд -
УХВАЛИВ:
Позовні вимоги Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору – Київське квартирно-експлуатаційне управління – про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням, виселення без надання іншого приміщення – задовольнити частково.
Виселити ОСОБА_1 з житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2 - без надання іншого житлового приміщення. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Військової частини НОМЕР_1 витрати по сплаті судового збору у сумі 2328,00 (дві тисячі триста двадцять вісім) грн. 00 коп. 
Інші вимоги залишити без задоволення.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Писанець Н.В.