ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"03" червня 2026 р. справа № 300/2716/25
м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі судді Могили А.Б., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області, Державної судової адміністрації про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій, ?
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулася в суд із позовною заявою до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області, Державної судової адміністрації України в якій просила:
- визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області та Державної судової адміністрації України щодо нарахування та виплати їй, як судді Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області суддівської винагороди у 2025 році обчисленої виходячи з «прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня» в розмірі 2102 гривні. 
- зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області провести нарахування та виплату суддівської винагороди за період з 01.01.2025 до часу постановлення рішення у даній справі, виходячи з базового розміру посадового окладу судді 30 «прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року», який: з 1 січня 2025 року складає 3028 гривень, з урахуванням раніше виплачених сум та з утриманням передбачених законом податків і обов`язкових платежів.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в 2025 році Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області нараховувалася позивачу суддівська винагорода, для обчислення суми якої неправомірно використовувалася, передбачена Законом України «Про державний бюджет на 2025 рік», величина «прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді - 2102 гривні». Проте, суддівська винагорода повинна нараховуватися Територіальним управлінням ДСА України, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого станом на 01.01.2025 - 3028 грн., оскільки приписи Закону України «Про державний бюджет на 2025 рік» щодо встановлення для визначення посадового окладу судді окремого базового розміру прожиткового мінімуму не відповідають нормам Конституції та спеціального закону - Закону України «Про судоустрій і статус суддів», що також знаходило своє підтвердження в рішеннях Конституційного Суду України щодо незалежності суддів, їх належного матеріального забезпечення. Отже, такі дії відповідачів вказують на їх протиправність, що має наслідком зобов`язання до нарахування та виплати суддівської винагороди за період з 01.01.2025, виходячи з базового розміру посадового окладу судді, а саме 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня 2025 року - 3028 грн. 
Згідно з ухвалою судді Івано-Франківського окружного адміністративного суду Боброва Ю.О. від 28.04.2025, відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено її розгляд здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження.
На виконання вимог підпункту 2.3.44 пункту 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 11.11.2024 №39, проведено повторний автоматизований розподіл даної судової справи між суддями, відповідно до протоколу якого, для розгляду даної справи визначено суддю Могилу А.Б.
Згідно з ухвалою від 03.04.2026 дану справу прийнято до провадження та її розгляд розпочато з початку.
Державна судова адміністрація України, як відповідач, правом подання відзиву не скористалася.
Відповідач Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області скористався правом подання відзиву на позовну заяву суть якого зводиться до того, що Територіальне управління, як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня, здійснює нарахування та виплату суддівської винагороди, в тому числі позивачу, в розмірі 30 прожиткових мінімумів із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2102 гривні, встановленого у Законі України «Про Державний бюджет України на 2025 рік». Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області діяло на підставі, у межах своїх повноважень та у спосіб передбачений законодавством, а також з урахуванням асигнувань, які Державна судова адміністрація України затвердила у рамках кошторису на відповідний бюджетний рік, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позову.
Суд, розглянувши відповідно до вимог статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами справи, дослідивши письмові докази, встановив наступне.
Указом Президента України від 16 липня 2020 року за №278/2020 відповідно до частини п`ятої статті 126, статті 127 та частин першої і другої статті 128 Конституції України ОСОБА_1 призначено на посаду судді Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області.
На підставі наказу від 20.07.2020 позивача з 21.07.2020 зараховано до штату Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області з посадовим окладом відповідно до штатного розпису (а.с.6-7).
З матеріалів адміністративної справи, а саме розрахункових листів починаючи з січня 2025 року, наданих Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області, суддівську винагороду позивачу обчислено, виходячи з приписів абзацу 5 статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» - з розміру прожиткового мінімуму на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня - 2102,00 грн.
Позивач, не погодившись з такими діями відповідачів, звернулася до суду з даним позовом.
Надаючи оцінку публічно-правовому спору в даній справі суд виходить з наступного.
За змістом статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. 
В статті 43 Конституції України, серед іншого визначено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Згідно зі статтею 130 Конституції України, держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
Частиною першою статті 4 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII (далі - Закон №1402-VIII) встановлено, що судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом.
Зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (частина друга статті 4 Закону №1402-VIII).
Відповідно до частин першої, другої статті 135 Закону №1402-VIII, суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
У частині третій статті 135 Закону №1402-VIII (в редакції Закону №1774-VIII) передбачено, що базовий розмір посадового окладу судді становить, зокрема судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Отже, розмір посадового окладу судді, який є складовим елементом суддівської винагороди, на пряму залежить від прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Приписами статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» від 19.112024 №4059-IX (далі - Закон №4059-IX) встановлено з 1 січня 2025 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб становить 3028 грн. 
Згідно зі статтею 46 Конституції України, визначення прожиткового мінімуму, закладення правової основи для його встановлення, затвердження тощо наведено у Законі України «Про прожитковий мінімум» від 15.07.1999 №966-XIV (далі - Закон №966-XIV).
Прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості (стаття 1 Закону №966-XIV).
Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років; працездатних осіб; осіб, які втратили працездатність.
У змісті наведеної норми Закону №966-XIV закріплено вичерпний перелік основних соціальних і демографічних груп населення відносно яких визначається прожитковий мінімум.
Приписами статті 4 Закону №966-XIV передбачено, що прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. 
У Законі України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», зокрема в статті 7, започатковано новий вид прожиткового мінімуму, як «прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді», розмір якого становить 2102,00 грн. 
Аналогічна норма, як вже зазначено, міститься в абзаці 5 статті 7 Закону України «Про Державний бюджет на 2025 рік».
Суд вважає, що цими нормами фактично змінено складову для визначення базового розміру посадового окладу судді, що порушує гарантії незалежності суддів, одна з яких передбачена частиною другою статті 130 Конституції України і частиною третьою статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Натомість, Законом №966-XIV не визначено такого виду прожиткового мінімуму, як «прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді», тобто цим законом судді не віднесені до соціальної демографічної групи населення стосовно яких прожитковий мінімум повинен встановлюватися окремо.
До 2021 року відповідачем для розрахунку базового розміру посадового окладу судді застосовувався прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлювався на 1 січня відповідного календарного року, як це передбачено статтею 135 Закону №1402-VIII.
Суд зазначає, що зміни до Закону №1402-VIII в частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди у період, наведений у позовній заяві, а також до Закону №966-XIV щодо визначення прожиткового мінімуму, не вносилися, тож відсутні законні підстави для зменшення розміру прожиткового мінімуму, який встановлено для працездатних осіб на 1 січня календарного року, з метою визначення суддівської винагороди.
При цьому, суд наголошує, що для спірних правовідносин спеціальними є норми статті 135 Закону №1402-VIII, які мають пріоритет стосовно пізніших положень законів України про Державний бюджет України.
Закон України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» не повинен містити інакшого чи додаткового правового регулювання правовідносин, що охоплюються предметом регулювання інших законів України, особливо тієї сфери суспільних відносин, для яких діють спеціальні (виняткові) норми. Конституція України не надає закону про Державний бюджет України вищої юридичної сили стосовно інших законів. 
Наведене свідчить, що при конкуренції норм необхідно застосовувати правило пріоритетності норм спеціального закону (lex specialis), тобто Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а положення Закону №966-XIV вважати загальними нормами (lex generalis).
На такий аспект законодавчого регулювання звернув увагу Конституційний Суд України у рішеннях від 9 липня 2007 року №6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян) та від 22 травня 2008 року №10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України).
Отже, Законом №1402-VIII закріплено, що для визначення розміру суддівської винагороди до уваги може братися лише прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. Оскільки указана конституційна гарантія незалежності суддів не може порушуватися і змінюватися без внесення відповідних змін до закону про судоустрій, відповідач Територіальне управління Державної судової адміністрації в Івано-Франківській області неправильно визначився із розрахунковою величиною посадового окладу, застосувавши в розрахунку іншу величину, відмінну від тієї, що визначена спеціальним законом.
У постанові від 17.02.2026 у справі №200/2309/25 Верховний Суд відступив від висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 17.11.2025 у справі № 520/32171/24 про те, що для визначення базового розміру посадового окладу судді, який враховується при розрахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, повинен застосовуватися прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 2102 грн відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» та, відповідно, що з 01 січня 2024 року не відбулася зміна розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, а отже, відсутні правові підстави для здійснення перерахунку щомісячного довічного грошового утримання позивачу як судді у відставці, - та сформував такий висновок:
- у зв`язку зі збільшенням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначеного законом про Державний бюджет України на відповідний рік станом на 1 січня, а також зумовленим цим зростанням розміру суддівської винагороди, розрахунок якої здійснюється на основі прожиткового мінімуму, у суддів у відставці виникає право на перерахунок щомісячного довічного грошового утримання;
- для визначення базового розміру посадового окладу судді, який враховується при обчисленні щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, підлягає застосуванню прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі, встановленому законом про Державний бюджет України на відповідний рік та, відповідно, у разі його збільшення порівняно з попереднім роком з 01 січня наявні правові підстави для здійснення перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.
З огляду на викладене суд вважає, що зміна гарантованої Конституцією України однієї зі складових суддівської винагороди - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня 2025 року - 3028 грн., на іншу розрахункову величину, яка Законом №1402-VIII не передбачена, а саме на прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді 2102 грн. згідно з приписами статті 7 Закону №4059-IX, не є правомірною.
З приводу участі ДСА України та її територіальних органів у застосуванні прожиткового мінімуму «для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді» при виплаті суддівської винагороди суд зазначає наступне. 
Згідно з частинами першою, третьою статті 151 Закону №1402-VIII Державна судова адміністрація України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом. 
Статтею 154 Закону №1402-VIII визначено, що територіальними органами Державної судової адміністрації України є територіальні управління Державної судової адміністрації України.
Відповідно до правил частин третьої, четвертої статті 148 Закону №1402-VIII Державна судова адміністрація України здійснює функції головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення усіх інших судів, окрім Верховного Суду та вищих спеціалізованих судів; функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління ДСА України.
Суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України (ст. 149 Закону №1402-VIII).
Згідно з пунктом 5 Положення про Державну судову адміністрацію України, затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя від 17.01.2019 №141/0/15-19, основними завданнями Державної судової адміністрації України є, зокрема організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади в межах повноважень, установлених законом; забезпечення належних умов діяльності судів, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Національної школи суддів України та органів суддівського самоврядування в межах повноважень, визначених законом.
У свою чергу Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області є територіальним органом Державної судової адміністрації України, на який покладено обов`язки щодо організаційного та фінансового забезпечення діяльності органів судової влади в межах повноважень, встановлених законом та забезпечення належних умов діяльності судів, у тому числі щодо виплати суддівської винагороди суддям місцевих судів.
Тобто, Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня, діяльність у сфері бюджетних відносин якого регулюється, зокрема Бюджетним кодексом України.
Частиною першою статті 23 Бюджетного кодексу України передбачено, що будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.
Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом (частина друга статті 23 Бюджетного кодексу України).
Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області, як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня, здійснює свої повноваження в межах асигнувань, які Державна судова адміністрація України затвердила у його кошторисі на відповідний рік.
У підсумку, враховуючи те, що суддівська винагорода позивачу у визначених Законом розмірах нарахована не була, а повноваженнями щодо нарахування суддівської винагороди позивачу наділене Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області, суд зазначає, що належним способом захисту права у спірному випадку є зобов`язання Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області нарахувати та виплатити позивачу суддівську винагороду відповідно до вимог частин другої, третьої статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
З наведеного випливає, що в Державної судової адміністрації України відсутні повноваження щодо нарахування і виплати суддівської винагороди суддям, а значить позовні вимоги про протиправність її дій щодо нарахування та виплати суддівської винагороди є безпідставними.
В частині другій статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною другою статті 2 КАС України визначено, що в справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Оцінивши надані сторонами у справі докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, та надавши відповідь на кожен із специфічних, доречних та важливих доводів сторін, суд вважає, що позивач частково довела обґрунтованість позовних вимог. У свою чергу відповідач не довів, що його дії (бездіяльність) вчинені на підставі та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямовані такі дії (бездіяльність), своєчасно, тобто протягом розумного строку.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України).
У підсумку суд дійшов до висновку про часткове задоволення позову.
Стосовно питання про допуск судового рішення до негайного виконання в частині виплати суддівської винагороди у межах суми стягнення за один місяць, суд зазначає, що відповідно до пункту 2 частини 1 статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.
З наведеної норми слідує, що негайне виконання судового рішення в межах сум платежу за один місяць застосовується у разі стягнення грошових сум.
Враховуючи те, що позов містить вимоги зобов`язального характеру про нарахування і виплату суддівської винагороди, а не стягнення грошових сум, то в суду відсутні підстави для допуску судового рішення до негайного виконання.
Судові витрати відсутні. 
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 

ВИРІШИВ:
Позов задовольнити частково. 
Визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди в 2025 році, обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді в розмірі 2102 грн.
Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області (код ЄДРПОУ 26289647, вул. Грюнвальдська, 11, м. Івано-Франківськ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) суддівську винагороду за 2025 рік, обчисливши її розмір, виходячи із встановленого станом на 01.01.2025 прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 3028 грн., врахувавши виплачені суми та з проведенням відрахувань загальнообов`язкових платежів.
У задоволенні решти позову відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя  /підпис/  Могила А.Б.