ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД Закарпатської області
Адреса: вул. Коцюбинського, 2а, м. Ужгород, 88605 
e-mail: inbox@zk.arbitr.gov.ua
вебадреса: http://zk.arbitr.gov.ua

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Рішення

17 червня 2026 р. м. Ужгород Справа №907/983/25 

За позовом Департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської ради, м. Ужгород Закарпатської області
до відповідача 1 Фізичної особи-підприємця Черних Дмитра Валерійовича, м. Ужгород Закарпатської області
до відповідача 2 Фізичної особи – підприємця Рущак Валерії Арпадівни, м. Чоп Закарпатської області
про стягнення з Фізичної особи – підприємця Черних Дмитра Валерійовича неустойку за неповернення земельної ділянки у розмірі 1 031 820,33 грн та з Фізичної особи – підприємця Рущак Валерії Арпадівни – 1 031 820,33 грн (з урахуванням заяви про зміну предмета позову),

Суддя господарського суду – Пригара Л.І. 
Секретар судового засідання – Мартон М.М.

представники:
Позивача – не з`явився
Відповідача 1 – не з`явився
Відповідача 2 – не з`явився

СУТЬ СПОРУ: Департаментом міської інфраструктури Ужгородської міської ради, м. Ужгород Закарпатської області заявлено позов до відповідача 1 Фізичної особи-підприємця Черних Дмитра Валерійовича, м. Ужгород Закарпатської області та до відповідача 2 Фізичної особи – підприємця Рущак Валерії Арпадівни, м. Чоп Закарпатської області про стягнення 2 063 640,66 грн неустойки за неповернення земельної ділянки. Заявою про зміну предмета позову б/н від 03.12.2025 (вх. №02.3.1-02/10581/25 від 03.12.2025), представниця позивача просить стягнути з Фізичної особи – підприємця Черних Дмитра Валерійовича неустойку за неповернення земельної ділянки у розмірі 1 031 820,33 грн та з Фізичної особи – підприємця Рущак Валерії Арпадівни – 1 031 820,33 грн.

СУТЬ СПОРУ ТА ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ СУДУ В МЕЖАХ СПРАВИ

Департамент міської інфраструктури Ужгородської міської ради, м. Ужгород Закарпатської області звернувся до суду з позовом до відповідача 1 Фізичної особи-підприємця Черних Дмитра Валерійовича, м. Ужгород Закарпатської області та до відповідача 2 Фізичної особи – підприємця Рущак Валерії Арпадівни, м. Чоп Закарпатської області про стягнення 2 063 640,66 грн неустойки за неповернення земельної ділянки. 
Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 09.09.2025 відкрито провадження у справі №907/983/25 в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 07.10.2025. Явку уповноважених представників сторін у підготовче засідання визнано обов`язковою. Встановлено відповідачам строк для надання суду відзивів на позовну заяву у порядку ст. 165 ГПК України з одночасним надісланням копій таких позивачеві, а доказів надіслання – суду, протягом 15-ти днів із дня одержання даної ухвали. Встановлено позивачеві строк для надання суду та відповідачам відповідей на відзиви у порядку ст. 166 ГПК України, протягом 5-ти днів із дня одержання копій відзивів. 
Ухвалами суду від 07.10.2025 та 04.11.2025 підготовчі засідання у справі відкладалися з підстав, наведених в ухвалах суду.
У підготовчому засіданні 19.11.2025 судом за участю уповноважених представників сторін проголошувалася перерва до 03.12.2025.
Ухвалою суду від 03.12.2025 підготовче засідання у справі відкладалося з підстав, наведених в ухвалі суду.
Ухвалою суду від 21.01.2026 прийнято до розгляду та задоволено заяву представниці позивача б/н від 03.12.2025 (вх. №02.3.1-02/10581/25 від 03.12.2025) про зміну предмету позову в порядку ст. 46 ГПК України, якою остання просить стягнути з Фізичної особи – підприємця Черних Дмитра Валерійовича неустойку за неповернення земельної ділянки у розмірі 1 031 820,33 грн та з Фізичної особи – підприємця Рущак Валерії Арпадівни – у розмірі 1 031 820,33 грн; підготовче засідання відкладено на 19.02.2026.
Ухвалою суду від 19.02.2026 підготовче засідання у справі відкладено на 24.03.2026.
Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 24.03.2026 закрито підготовче провадження у справі №907/983/25 та призначено справу до судового розгляду по суті, судове засідання призначено на 13.05.2026.
Ухвалою суду від 13.05.2026 судове засідання у справі №907/983/25 призначено на 17.06.2026. Явка уповноважених представників учасників спору в судове засідання судом визнана на власний розсуд.
Поданою через підсистему “Електронний суд” заявою б/н від 16.06.2026 (вх. №02.3.1-02/5918/26 від 16.06.2026) представниця позивача просить суд розглянути справу за відсутності позивача та його уповноваженого представника за наявними у справі матеріалами.
Відповідач 1 – Фізична особа - підприємець Черних Дмитро Валерійович у судове засідання не з`явився, причин неявки суду не повідомив. 
Представник відповідача 2 – Фізичної особи – підприємця Рущак Валерії Арпадівни поданим через підсистему “Електронний суд” клопотанням вих. №8 від 17.06.2026 (вх. №02.3.1-02/5987/26 від 17.06.2026) просить відкласти розгляд справи на іншу дату у зв`язку із його зайнятістю у іншому судовому процесі.
Розглянувши подане представником відповідача 2 клопотання про відкладення розгляду справи на інший термін, суд доходить до висновку про відмову в його задоволенні з огляду на таке. 
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Передбачене ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).
У даному контексті суд зазначає, що сторони мають не тільки процесуальні права, але й процесуальні обов`язки.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (параграфи 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі "Смірнова проти України").
Відповідно до ст. 43 ГПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Частина 4 вказаної статті регламентує, що суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами.
Зловживання правом має місце, коли під видимою формальною реалізацією прав учасника провадження, що визначені ст. 43 ГПК України, такий учасник провадження має намір затягувати судовий процес.
Згідно зі статтею 13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті власних інтересів (рішення Європейського суду з прав людини від 04.10.2001 у справі “Тойшлер проти Германії” (Тeuschler v. Germany).
Тобто сторона повинна демонструвати зацікавленість у найшвидшому вирішенні її питання судом, брати участь на всіх етапах розгляду, що безпосередньо стосуються її, для чого має утримуватись від дій, що можуть безпідставно затягувати судовий процес, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі №361/8331/18 сформулював правовий висновок про те, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. 
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 28.10.2021 у справі №11-250сап21 акцентувала увагу на тому, що ЄСПЛ неодноразово висловлював позицію, згідно з якою відкладення розгляду справи має бути з об`єктивних причин і не суперечити дотриманню розгляду справи у розумні строки. 
Як відзначив Верховний Суд у постановах від 12.03.2019 у справі №910/12842/17, від 01.10.2020 у справі №361/8331/18, від 07.07.2022 у справі №918/539/16, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
У даному контексті суд звертає увагу на те, що представник відповідача 2 не зазначив об`єктивної неможливості проведення судового засідання, призначеного на 17.06.2026, без його участі. 
Що ж стосується наведених представником відповідача 2 обставин в обґрунтування причин його неявки в судове засідання, то суд зазначає, що такі не можуть бути визнані поважними, адже не є об`єктивно непереборними. Відповідач 2, як учасник судового процесу, не позбавлений права і можливості забезпечити участь у судовому засіданні будь-якого іншого представника, якому доручити виконання функцій щодо представництва інтересів у суді. 
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 12.03.2019 у справі №910/12842/17. 
При цьому, суд звертає увагу представника відповідача 2 на те, що розгляд справ в інших судах не може мати привілеїв та переваг по відношенню до розгляду справи №907/983/25 в Господарському суді Закарпатської області.
Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки для держави, а й для осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в Рішенні від 07.07.1989 у справі “Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії” зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Ухвалою суду від 13.05.2026 явка учасників справи в судове засідання 17.06.2026 була визнана судом на власний розсуд, відтак, виходячи із засад змагальності та диспозитивності у господарському судочинстві, передбачених статтями 13, 14 ГПК України, учасники справи на власний розсуд скористалися наданим їм частиною 1 статті 42 ГПК України процесуальним правом на участь в судовому засіданні під час розгляду даної справи по суті.
Згідно із приписами ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, а тому, відповідно до ст. 202 Господарського процесуального кодексу України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, суд вважає за можливе розглянути справу без участі представників сторін за наявними у справі матеріалами, яких достатньо для встановлення обставин і вирішення спору по суті. 
За змістом частин 4 та 5 статті 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
АРГУМЕНТИ СТОРІН СПОРУ 

ПОЗИЦІЯ ПОЗИВАЧА

Позивач просить задовольнити позов у повному обсязі з урахуванням заяви про зміну предмета позову, покликаючись на порушення відповідачами обов`язку з повернення позивачу земельної ділянки з кадастровим номером 2110100000:60:002:0008, загальною площею 8720 кв.м., що розташована за адресою: м. Ужгород, вул. Ужанська, 80 “а”, після закінчення (21.04.2021) строку дії укладеного між сторонами спору Договору оренди землі від 16.06.2016.
За доводами позивача, його неодноразові звернення до відповідачів з листами-претензіями щодо повернення вказаної земельної ділянки в комунальну власність за актом її прийому-передачі останніми залишені без задоволення, як і не вжито останніми будь-яких заходів, спрямованих на виконання законних вимог позивача як власника спірної земельної ділянки.
На переконання позивача, такі обставини та дії відповідачів є підставою для стягнення з останніх неустойки на підставі ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України у розмірі подвійної орендної плати, що становить суму 2 063 640,66 грн.
При цьому, із урахуванням тієї обставини, що на спірній земельній ділянці розташоване майно відповідачів, яке належить їм на праві спільної часткової власності (по частині у кожного) позивач нараховану суму неустойки просить стягнути з відповідачів у рівних частинах: 1 031 820,33 грн з Фізичної особи – підприємця Черних Дмитра Валерійовича та 1 031 820,33 грн з Фізичної особи – підприємця Рущак Валерії Арпадівни.

ПОЗИЦІЇ ВІДПОВІДАЧІВ 

Відповідачі відзивів на позовну заяву в порядку ст. 165 Господарського процесуального кодексу України суду не надали. 
Натомість, поданими через канцелярію суду письмовими поясненнями б/н, б/д (вх. №02.3.1-02/10106/25 від 19.11.2025), представник відповідачів зазначає, що відповідно до умов договору оренди земельної ділянки, укладеного між учасниками спору, після припинення його дії орендар зобов`язаний повернути земельну ділянку орендодавцю у стані, не гіршому порівняно з тим, у якому вона була отримана, а у разі її неповернення у встановлений строк – сплачувати плату за фактичне користування земельною ділянкою у розмірі, визначеному договором, відтак, сторони безпосередньо погодили правові наслідки неповернення земельної ділянки, визначивши обов`язок зі сплати саме плати за фактичне користування земельною ділянкою, а не будь-яких інших санкцій. 
За доводами представника відповідачів, договір не містить положень, які б передбачали застосування подвійної неустойки або іншої додаткової відповідальності за неповернення земельної ділянки після припинення договору. На думку представника відповідачів, порядок здійснення відповідних платежів чітко врегульований пунктом 30 договору, який передбачає внесення плати за фактичне користування земельною ділянкою у розмірах, погоджених сторонами під час укладення договору, а тому, будь-яке покладення на відповідачів додаткової відповідальності, не передбаченої договором або законом, суперечить принципу свободи договору та виходить за межі погоджених сторонами умов. 
Покликаючись на положення Закону України “Про оренду землі”, Земельного кодексу України та Податкового кодексу України, відповідно до яких орендна плата є істотною умовою договору оренди землі, представник відповідачів вказує, що розмір і порядок внесення орендної плати визначаються виключно договором сторін, а після припинення договору орендар зобов`язаний повернути земельну ділянку на умовах, визначених договором, водночас законодавство не містить приписів щодо можливості покладення на орендаря обов`язку зі сплати подвійної плати чи подвійної неустойки лише з підстав неповернення земельної ділянки після закінчення строку оренди. 
Також представник відповідачів зазначає, що Верховний Суд у постанові від 19.01.2024 у справі №911/2269/22, з урахуванням правової позиції Конституційного Суду України, наголосив, що неустойка має стимулювати належне виконання зобов`язання, а не перетворюватися на джерело отримання кредитором необґрунтованих додаткових доходів чи створювати для боржника непропорційний майновий тягар.
Окремо представник відповідачів покликається на практику Верховного Суду, відповідно до якої обов`язок орендаря сплачувати орендну плату за час фактичного користування майном після закінчення строку договору припиняється не із закінченням строку його дії, а лише після належного повернення об`єкта оренди шляхом підписання акта приймання-передачі. Виходячи із цього, представник відповідачів наполягає, що саме сплата орендної плати за фактичне користування, а не застосування подвійної неустойки, відповідає як умовам договору, так і усталеним висновкам Верховного Суду. 
Аналізуючи наведені позивачем розрахунки позовних вимог, представник відповідачів зазначає, що саме визначена позивачем сума орендної плати за кожен із періодів фактичного користування земельною ділянкою повинна становити розмір належного виконання зобов`язання у випадку несвоєчасного повернення земельної ділянки. 
Заперечуючи проти застосування судової практики, на яку посилається позивач, представник відповідачів наголошує, що така практика є незастосовною в межах даної справи, оскільки зазначені позивачем постанови Верховного Суду ухвалені у справах, предметом яких були правовідносини щодо оренди приміщень та іншого рухомого майна, тоді як у цій справі виник спір із договору оренди земельної ділянки, що регулюється спеціальними нормами земельного законодавства.
За наведених обставин представник відповідачів наполягає, що заявлені позовні вимоги є безпідставними та такими, що не відповідають як умовам укладеного сторонами договору, так положенням спеціального законодавства про оренду землі, у зв`язку з чим просить суд відмовити у їх задоволенні в повному обсязі.

ДОВОДИ, ВИКЛАДЕНІ СТОРОНАМИ В ІНШИХ ЗАЯВАХ ПО СУТІ СПРАВИ

Поданими через підсистему “Електронний суд” аналогічними за змістом додатковими поясненнями у справі б/н від 21.11.2025 (вх. №02.3.1-02/10203/25 від 21.11.2025), б/н від 03.12.2025 (вх. №02.3.1-02/10583/25 від 03.12.2025) представниця позивача заперечила щодо доводів представника відповідачів, викладених у поданих суду письмових поясненнях.
Зокрема представниця позивача вказує на помилковість тверджень представника відповідачів про те, що після припинення договору оренди земельної ділянки підлягає стягненню виключно плата за фактичне користування земельною ділянкою, а не неустойка, передбачена частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України.
На обґрунтування своєї позиції представниця позивача зазначає, що посилання представника відповідачів на постанову Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №924/195/16 є помилковим, оскільки наведене судове рішення, навпаки, підтверджує правомірність стягнення неустойки у розмірі подвійної орендної плати за час прострочення повернення орендованого майна., позаяк у цій справі Верховний Суд залишив без змін судові рішення, якими поряд із заборгованістю з орендної плати було стягнуто неустойку у розмірі подвійної орендної плати за користування майном після припинення договору оренди. 
Водночас представниця позивача звертає увагу суду, що постанова Верховного Суду від 11.05.2018 у справі №926/2119/17, на яку посилається представник відповідачів, не може бути застосована до спірних правовідносин, оскільки предметом її розгляду було виключно стягнення плати за фактичне користування майном після припинення договору, тоді як питання застосування неустойки, передбаченої частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, судом не досліджувалося. 
Представниця позивача наполягає, що незалежно від того, яким чином сторони врегулювали у договорі правові наслідки неповернення орендованого майна після припинення договору, відповідні правовідносини підлягають регулюванню виключно частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України. Встановлення договором будь-якого іншого способу відповідальності або додаткових зобов`язань для орендаря, відмінних від передбачених зазначеною нормою, не допускається. Саме такого правового висновку Верховний Суд дійшов, зокрема, у постановах від 19.04.2021 у справі №910/11131/19, від 04.11.2021 у справі №910/4894/20, від 24.06.2021 у справі №908/3592/19, від 01.02.2022 у справі №908/1627/19 та від 08.12.2022 у справі №910/16396/21. 
Також представниця позивача не погоджується з доводами представника відповідачів щодо застосування правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 19.01.2024 у справі №911/2269/22, стосовно можливості зменшення неустойки, оскільки відповідачі не подали жодного належного і допустимого доказу, який би підтверджував надмірність заявленої до стягнення неустойки або свідчив про її непропорційність чи надмірний тягар для них. 
За доводами представниці позивача, Верховний Суд послідовно виходить із того, що питання про зменшення неустойки вирішується виключно після оцінки конкретних обставин справи, ступеня виконання зобов`язання, причин його порушення, поведінки боржника, його добросовісності та належності наданих ним доказів; при цьому саме на боржника покладається обов`язок доведення обставин, які можуть бути підставою для застосування положень ст. 551 Цивільного кодексу України та ст. 233 Господарського кодексу України, а за відсутності таких доказів підстави для зменшення неустойки відсутні; Верховний Суд неодноразово зазначав, що надмірне зменшення неустойки фактично нівелює її компенсаційну та превентивну функції і порушує баланс інтересів сторін. 
Як наголошує представниця позивача, представник відповідачів у своїх письмових поясненнях фактично підтвердив правильність здійснених позивачем розрахунків орендної плати, не заперечуючи її розміру за відповідні періоди користування земельною ділянкою, а тому, в силу ч. 1 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, які визнаються учасниками справи, не потребують доказування, якщо відсутні підстави вважати таке визнання недостовірним, що, в свою чергу, додатково підтверджує правильність розрахунку заявленої до стягнення неустойки.
Спростовуючи аргументи представника відповідачів щодо незастосовності положень ст. 785 Цивільного кодексу України до правовідносин оренди земельних ділянок представниця позивача вказує, що Верховний Суд вже сформував усталену правову позицію з цього питання, а у постанові від 17.04.2024 у справі №922/4278/21 дійшов висновку, що після припинення договору оренди земельної ділянки належним способом захисту прав орендодавця є саме вимога про стягнення неустойки, передбаченої частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України, оскільки ця неустойка має спеціальний правовий режим і є єдиним ефективним способом впливу на недобросовісного орендаря, який не повернув земельну ділянку після припинення договору. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 09.05.2025 у справі №562/2660/23. 
Додатково представниця позивача звертає увагу суду, що відповідачі не скористалися своїм процесуальним правом на подання відзиву у строки, визначені ухвалою суду, а подані ними додаткові пояснення фактично є відзивом на позовну заяву. При цьому, відповідачами не наведено жодних причин пропуску процесуального строку на подання відзиву на позовну заяву та всупереч вимогам ст. 80, 165 Господарського процесуального кодексу України не надано доказів, якими обґрунтовуються заявлені ними заперечення. 
На переконання представниці позивача, відповідачами не спростовано факту умисного неповернення земельної ділянки після припинення договору та не надано жодного доказу існування обставин, які об`єктивно перешкоджали поверненню земельної ділянки або свідчили б про вчинення позивачем дій, спрямованих на ухилення від її прийняття. 

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

На підставі рішення Ужгородської міської ради №189 від 21.04.2016 Фізичним особам – підприємцям Черних Дмитру Валерійовичу та Рущак Валерії Арпадівні поновлено дію Договору оренди земельної ділянки, площею 8720 кв.м. для розміщення та обслуговування столярного цеху по вул. Ужанській, 80 “а” строком на 5 років – до 21.04.2021.
16.06.2026 між Територіальною громадою міста Ужгорода в особі Ужгородської міської ради від імені якої діє Департамент міського господарства Ужгородської міської ради, який у подальшому перейменований на Департамент міської інфраструктури Ужгородської міської ради (орендодавцем, позивачем у справі) та Фізичною особою-підприємцем Черних Дмитром Валерійовичем (орендарем, відповідачем 1 у справі), Фізичною особою-підприємцем Рущак Валерією Арпадівною (орендарем, відповідачем 2 у справі) укладено Додаткову угоду до Договору оренди землі від 04.03.2011, який зареєстровано у Державному реєстрі земель від 01.04.2011 №211010004000008, Договір оренди землі в новій редакції (далі – Договір), за умовами п. 1 якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для розміщення та обслуговування столярного цеху в м. Ужгороді, по вул. Ужанська, 80 “а”. Кадастровий номер земельної ділянки 2110100000:60:002:0008.
Згідно п. 2. Договору, в оренду передається земельну ділянку загальною площею 8720 кв.м.
На земельній ділянці знаходяться об`єкти нерухомого майна: незакінчене будівництво адмінбудинку 87% готовності літ. А, склад-амбар літ. Л, склад літ. Б, вбиральні літ. Д, підсобні приміщення літ. Е, К, пункт прийому склотари літ. М (п. 3 Договору).
За змістом пункту 5 Договору, нормативна грошова оцінка земельної ділянки 7 355 668,80 грн згідно витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, виданої управлінням Держгеокадастру в Ужгородському районі Закарпатської області №990/86-16 від 23.05.2016.
Як встановлюють умови п. 8, 9 Договору, строк дії Договору до 21.04.2021. Після закінчення строку дії Договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 60 днів до закінчення строку дії Договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію. Рішення про продовження Договору оренди приймає Ужгородська міська рада у відповідності до чинного законодавства. 
Відповідно до п. 10, 11, 12 Договору, орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі та становить 220 670,06 грн на рік. Орендна плата вноситься щомісячно протягом 30 календарних днів за останнім календарним днем податкового (звітного) місяця в розмірі 18 389,17 грн. Обчислення розміру орендної плати за земельні ділянки комунальної власності здійснюється з урахуванням їх цільового призначення та коефіцієнтів індексації, визначених законодавством, за затвердженими Кабінетом Міністрів України формами, що заповнюються під час укладання або зміни умов договору оренди чи продовження дії.
Пунктом 13 Договору передбачено, що розмір орендної плати переглядається щороку у разі: - зміни умов господарювання, передбачених Договором; - зміни нормативно - грошової оцінки землі, розмірів земельного податку, зміні ставок орендної плати, підвищення цін та тарифів, зміни коефіцієнтів індексації, визначених законодавством; - погіршення стану орендованої земельної ділянки не з вини орендаря, що підтверджено документами; - інших випадках, передбачених законом.
Земельна ділянка передається в оренду із земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Цільове призначення земельної ділянки: для розміщення та обслуговування столярного цеху (п. 16, 17 Договору).
За умовами п. 19 Договору, передача земельної ділянки в оренду здійснюється з розробленням проекту її відведення. Згідно рішення II сесії міської ради VІI скликання від 21.04.2016 року №189 поновлено ФОП Черних Д.В., Рущак В.А. договір оренди земельної ділянки площею 8720 кв.м. для розміщення та обслуговування столярного цеху по вул. Ужанській, 80 “а” строком на 5 років до 21.04.2021 року.
Згідно із п. 21 Договору, передача земельної ділянки орендарю здійснюється у 5-денний строк після державної реєстрації права оренди землі актом її приймання передачі. 
Відповідно до п. 22 Договору, після припинення дії Договору орендар повертає орендодавцеві земельну ділянку у стані, не гіршому порівняно з тим, у якому він одержав її в оренду. Орендодавець у разі погіршення корисних властивостей орендованої земельної ділянки, пов`язаних із зміною її стану, має право на відшкодування збитків у розмірі, визначеному сторонами. Якщо сторонами не досягнуто згоди про розмір відшкодування збитків, спір вирішується у судовому порядку. 
В силу п. 27 Договору, орендодавець має право, зокрема, в односторонньому порядку вносити зміни до даного Договору при зміні розміру нормативної грошової оцінки земельної ділянки, ставок земельного податку та ставок орендної плати відповідно до змін чинного законодавства.
Пунктом 30 Договору визначені обов`язки орендаря, в тому числі: у разі неповернення земельної ділянки в зазначений термін здійснити плату за фактичне користування земельною ділянкою. Плата за землю у цьому випадку вноситься у розмірах, визначених цим договором.
Дія Договору припиняється у разі, зокрема, закінчення строку, на який його було укладено (п. 34 Договору).
Відповідно до п. 33 Договору, зміна умов Договору здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов Договору спір вирішується у судовому порядку.
На підставі п. 40 Договору, цей Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та проведення державної реєстрації права оренди землі. 
Як вбачається із наявного в матеріалах справи акту приймання - передачі земельної ділянки від 2016 року, підписаного сторонами спору, орендодавцем передано, а орендарями, у свою чергу, прийнято в оренду земельну ділянку площею 8720 кв.м., яка знаходиться за адресою: м. Ужгород, вул. Ужанська, 80 “а”.
На підставі Додаткової угоди від 01.12.2017 про внесення змін до Договору оренди землі від 16.06.2016 (далі – Додаткова угода) сторони згідно її пункту 1, на виконання пунктів 12, 13 Договору, у зв`язку із змінами коефіцієнту індексації у 2016 році внесли зміни до пунктів 5, 10, 11 Договору та виклали їх у новій редакції, а саме:
“5. Нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером 2110100000:60:002:0008 становить 7 407 116,80 грн. згідно витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки виданої управлінням Держземагентства в Ужгородському районі Закарпатської області №361/86-17 від 26.01.2017 року.
10. Орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі та становить 222 213,50 грн. на рік.
11. Орендна плата вноситься щомісячно протягом 30 календарних днів за останнім календарним днем податкового (звітного) місяця в розмірі 18 517,79 грн., але протягом 60 днів з моменту вручення податкового повідомлення (у поточному році) має бути сплачена у розмірі визначеному пунктом 10 Договору.”.
Згідно п. 2 Додаткової угоди, у зв`язку із внесенням змін до постанови Кабінету Міністрів України від 03.03.2004 року №220 “Про затвердження Типового договору оренди землі” сторони доповнили пункт 13 Договору абзацом наступного змісту:
“- зміни граничних розмірів орендної плати, визначених Податковим кодексом України.”.
У порядку п. 3 Додаткової угоди, сторони у зв`язку із затвердженням Тимчасового положення про порядок надання земельних ділянок, що знаходяться в розпорядженні Ужгородської міської ради, в оренду фізичним та юридичним особам згідно рішення сесії Ужгородської міської ради від 30.08.2016 року №356 внесли зміни до абзацу 1 пункту 27, пункти 30, 33, 36, абзацу 1 пункту 35 та виклали їх у новій редакції:
“абзац 1 пункту 27. В односторонньому порядку вносити зміни до даного Договору при зміні розміру нормативної грошової оцінки земельної ділянки, коефіцієнтів індексації (визначених у відповідності до вимог чинного законодавства), ставок земельного податку та ставок орендної плати відповідно до змін чинного законодавства шляхом надсилання відповідних повідомлень”.
“30. Обов`язки орендаря:
- здійснити у 20-ти денний термін державну реєстрацію права оренди у відповідності до вимог чинного законодавства. У разі несвоєчасного здійснення права оренди справляється пеня у розмірі визначеному п. 14 даної угоди; 
- своєчасно вносити орендну плату за користування земельною ділянкою; 
- щоквартально подавати орендодавцю підтверджуючі документи щодо внесення орендної плати; 
- приступати до використання земельної ділянки в строки, встановлені Договором оренди землі, право оренди якого, зареєстрованим у встановленому законом порядку; 
- виконувати встановлені щодо об`єкта оренди обмеження (обтяження) в обсязі, передбаченому законом або Договором оренди землі; 
- дотримуватися режиму використання земель природно-заповідного та природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення; 
- у п`ятиденний строк після державної реєстрації права оренди земельної ділянки надати копію Договору відповідному органу державної податкової служби; 
- у разі зміни своїх банківських реквізитів, юридичної адреси, назви, організаційно-правової форми тощо, у 10-денний строк з моменту настання таких змін повинен письмово повідомити про це орендодавця; 
- у разі неповернення земельної ділянки в зазначений термін здійснити плату за фактичне користування земельною ділянкою. Плата за землю у цьому випадку вноситься у розмірах, визначених цим Договором; 
- у разі поновлення Договору оренди здійснювати відшкодування втрат від недоотримання Ужгородською міською радою коштів за використання земель на період закінчення дії даного Договору та державної реєстрації поновленого Договору; 
- у разі зміни цільового використання земельної ділянки, з моменту її здійснення до набрання чинності новоукладеного Договору проплачувати орендну плату в розмірі згідно ставок орендної плати нового використання; 
- щороку станом на 1 січня і до 20 лютого поточного року подавати в державну податкову інспекцію в м. Ужгород головного управління ДФС у Закарпатській області податкову декларацію на поточний рік та/або здійснювати її подачу щомісячно, у порядку та строки визначені Податковим кодексом України; 
- за нововідведені земельні ділянки або за новоукладеними Договорами оренди землі орендар подає податкову декларацію протягом 20 календарних днів місяця, що настає за звітним в державну податкову інспекцію в м. Ужгороді головного управління ДФС у Закарпатській області податкову декларацію за новоукладеними Договорами оренди; 
- у разі зміни протягом року об`єкта та/або бази оподаткування платник орендар подає податкову декларацію протягом 20 календарних днів місяця, що настає за місяцем, у якому відбулися такі зміни до державної податкової інспекції у м. Ужгороді головного управління ДФС у Закарпатській області”. 
“33. Зміна умов Договору здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін, крім випадків визначених абзацом 1 пункту 27 даного Договору. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов Договору спір вирішується у судовому порядку”.
“36. Розірвання Договору оренди землі в односторонньому порядку допускається.
Умовами розірвання Договору в односторонньому порядку є:
- несплата розміру орендної плати протягом трьох місяців; 
- використання земельної ділянки не за цільовим призначенням;”. 
35. “- за взаємною згодою сторін (за виключенням випадків встановлених пунктом 36 Договору)”.
Змістом даної Додаткової угоди сторони також погодили, що така Додаткова угода є невід`ємною частиною Договору оренди земельної ділянки від 16.06.2016 року та вважається укладеною від 01.01.2017 року.
Як встановлено матеріалами справи та не заперечується учасниками справи, після закінчення строку дії Договору оренди землі (21.04.2021) відповідачі не повернули позивачу земельну ділянку з кадастровим номером 2110100000:60:002:0008, загальною площею 8720 кв.м., що розташована за адресою: м. Ужгород, вул. Ужанська, 80 “а”, продовживши її використання за відсутності чинного Договору оренди землі.
Після закінчення строку дії Договору позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогами щодо повернення спірної земельної ділянки, на підтвердження чого до матеріалів справи долучено копію листа №32.01-12/564 від 13.05.2021, копію претензії про погашення заборгованості по орендній платі, в т.ч. повернення об`єкта оренди за актом приймання-передачі №30.01-13/256 від 05.07.2022, копії претензій про сплату боргу та неустойки за неналежне виконання умов договору оренди землі, в т.ч. повернення об`єкта оренди за актом приймання-передачі №24.01-13/37 від 29.01.2024, №24.01-13/107 від 29.03.2024, №24.01-13/384 від 31.10.2024, та докази надіслання таких на адресу Фізичної особи-підприємця Черних Дмитра Валерійовича та Фізичної особи-підприємця Рущак Валерії Арпадівни.
В свою чергу, відповіддю б/н від 19.02.2024 року на претензію №24.01-13/37 від 29.01.2024 року, відповідачі наполягали на невчиненні орендодавцем (позивачем) жодних заходів щодо повернення ними орендованої земельної ділянки, неотриманні від орендодавця ні вимог про повернення земельної ділянки, ні актів щодо її повернення, а також заперечили вимоги про сплату неустойки.
Відтак відповідачі, незважаючи на закінчення строку дії Договору оренди землі від 16.06.2016 та отримання вищевказаних листів позивача, спірну земельну ділянку з кадастровим номером 2110100000:60:002:0008 позивачеві не повернули, що і стало підставою звернення останнього до суду з вимогою про стягнення з відповідачів неустойки на підставі ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України в розмірі подвійної орендної плати в загальному розмірі 2 063 640,66 грн, по 1 031 820,33 грн з кожного, нарахованої за період з січня 2022 року по липень 2025 року включно.

ПРАВОВА ОЦІНКА ТА ВИСНОВКИ СУДУ. ЗАКОНОДАВСТВО, ЩО ПІДЛЯГАЄ ЗАСТОСУВАННЮ ДО СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН

Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України). 
Нормою ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України (тут і надалі – в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання – відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку (ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України (тут і надалі – в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин)).
Відповідно до ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
За змістом ч. 1 ст. 179 Господарського кодексу України, майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.
Таким чином, станом на дату розгляду спору в суді його обставини оцінюються судом із огляду на правила Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України.
Положеннями ч. 1 ст. 626, ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. 
Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно зі ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Приписами ст. 509 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
У ст. 204 Цивільного кодексу України зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. 
В силу положень ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.
Положеннями ч. 1, 2 ст. 759 Цивільного кодексу України визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).
На підставі ч. 1 ст. 631 Цивільного кодексу України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
Правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму Цивільним кодексом України (ч. 4 ст. 291 Господарського кодексу України).
За приписами ч. 1 ст. 785 Цивільного кодексу України передбачено, що в разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.
Відтак, невиконання чи неналежне виконання обов`язку з негайного повернення речі після спливу строку дії договору свідчить про неправомірне користування майном, яке було передане в найм (оренду), а тому, права та обов`язки наймодавця і наймача, що перебували у сфері регулятивних правовідносин, переходять у сферу охоронних правовідносин та охоплюються правовим регулюванням за ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки невиконання майнового обов`язку щодо негайного повернення речі наймодавцеві (подібні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.04.2021 у справі №910/11131/19, а також постановах Верховного Суду від 10.05.2023 у справі №910/11692/20, від 11.07.2023 у справі №916/1307/22, від 31.08.2021 у справі №914/1050/20, від 16.04.2024 у справі №916/3409/22, від 27.05.2025 у справі №904/8325/21).
Як встановлюють положення ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення.
Таким чином, невиконання наймачем передбаченого ч. 1 ст. 785 Цивільного кодексу України обов`язку щодо негайного повернення наймодавцеві речі (у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі) у разі припинення договору є порушенням умов договору, внаслідок якого у наймодавця виникає право на застосування до наймача встановленої положеннями ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України такої форми майнової відповідальності як неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.
Близькі за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 19.10.2021 у справі №922/4268/20, від 08.12.2022 у справі №910/16396/21, від 19.07.2023 у справі №924/746/22, від 16.04.2024 у справі №916/3409/22.
Неустойка, стягнення якої регламентовано положеннями ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, має спеціальний правовий режим, який обумовлений тим, що зобов`язання наймача (орендаря) з повернення об`єкта оренди є майновим і виникає після закінчення дії договору, і наймодавець (орендодавець) у цьому випадку позбавлений можливості застосовувати щодо недобросовісного наймача інші ефективні засоби впливу задля виконання відповідного зобов`язання, окрім як використання права на стягнення неустойки в розмірі подвійної плати за користування орендованим майном.
В свою чергу, неустойка на підставі ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, є самостійною формою майнової відповідальності у сфері орендних правовідносин, право на застосування якої виникає після припинення договору і невиконання наймачем обов`язку щодо негайного повернення речі, та є належним способом захисту прав та інтересів орендодавця, коли користування майном стає неправомірним. 
Верховний суд у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.04.2021 у справі №910/11131/19 та постановах Верховного Суду від 08.06.2021 у справі №917/631/19, від 06.10.2021 у справі №911/262/20 та від 21.03.2023 у справі №922/1155/20 притримується правової позиції про те, що незалежно від того, яким способом у договорі регламентуються правовідносини між сторонами у разі невиконання наймачем (орендарем) обов`язку щодо повернення речі з найму (оренди) та подальшого користування нею після припинення договору, однак ці правовідносини не можуть врегульовуватись іншим чином, ніж визначено ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України. Не допускається установлення для наймача (орендаря) будь-якого іншого (додаткового) зобов`язання, окрім того, що передбачений ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України.
Як встановлюють положення ст. 614 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.
Відтак можливість притягнення орендаря, що порушив зобов`язання, до визначеної положеннями ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України відповідальності, ставиться в залежність від наявності вини (умислу або необережності).
Водночас у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 13.12.2019 у справі №910/20370/17, викладено низку правових висновків, зокрема, з приводу обрання способу захисту у спірних правовідносинах щодо захисту порушеного права у разі несвоєчасного повернення майна орендодавцю, з приводу предмета доказування при розгляді спорів про стягнення неустойки в порядку частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України, у тому числі і висновку щодо тягаря доказування, а саме, чи спростовано відповідачем-орендарем належними та достатніми доказами відсутність його вини у простроченні повернення орендованого майна позивачу-орендодавцю за наслідком розірвання договору оренди.
Так, об`єднана палата наголосила, що до предмета доказування при вирішенні спорів щодо стягнення неустойки в порядку, передбаченому частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України, як подвійної плати за користування орендованим майном після спливу строку дії договору оренди або його розірвання, належать обставини, пов`язані з невжиттям орендарем належних заходів щодо повернення орендодавцю об`єкта оренди за наслідком припинення орендних правовідносин, за відсутності умов, які б перешкоджали орендарю вчасно повернути майно орендодавцю у визначений договором оренди строк; умисним ухиленням орендаря від обов`язку щодо повернення орендодавцю об`єкта оренди; утриманням орендованого майна у володінні орендаря та перешкоджанням орендарем у доступі орендодавця до належного йому об`єкта оренди; відсутністю з боку орендодавця бездіяльності та невчиненням ним дій, спрямованих на ухилення від обов`язку прийняти орендоване майно від орендаря та оформити повернення наймачем орендованого майна.
Обставини вчинення орендарем дій із повернення орендованого майна та відсутність у нього умислу на ухилення від повернення об`єкта оренди виключають можливість застосування орендодавцем до орендаря відповідальності у вигляді неустойки в порядку частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України.
Право наймодавця вимагати оплати неустойки відповідно до частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України та обов`язок наймача сплачувати таку неустойку зберігається до моменту повернення наймачем наймодавцю орендованого майна. Винятком з такого правила можуть бути, зокрема, підтверджені належними доказами неправомірні дії (бездіяльність) наймодавця, спрямовані на ухилення від обов`язку прийняти орендоване майно та оформити повернення наймачем орендованого майна.
Таким чином, для застосування наслідків, передбачених частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України, необхідна вина особи, яка порушила зобов`язання, та встановлення можливості передати спірне майно.
Аналогічної позиції притримується і Верховний Суд у постановах від 10.04.2018 у справі №910/9328/17, від 28.08.2018 у справі №913/155/17, від 30.08.2019 у справі №910/13695/18, від 08.12.2022 у справі №910/16396/21, від 23.10.2024 у справі №916/3409/22.
З урахуванням вищевикладеного суд зауважує, що обставини щодо наявності вини відповідача у неповерненні об`єкта оренди та наявності можливості виконати цей обов`язок підлягають дослідженню у кожному конкретному випадку.
Як уже зазначалось судом попередньо, за положеннями ст. 614 Цивільного кодексу України наявність вини особи презюмується, однак така може бути спростована. При цьому, тягар доказування покладається на відповідача.
В свою чергу, представник відповідачів, заперечуючи позовні вимоги у даній справі, жодним чином не обґрунтував причин неповернення відповідачами спірної земельної ділянки після спливу строку дії Договору та не подав жодних доказів у підтвердження факту відсутності вини останніх у неповерненні об`єкта оренди, обмежившись тільки аргументацією щодо неправомірності стягнення з відповідачів нарахованої позивачем неустойки як такої, що не передбачена положеннями укладеного між сторонами спору Договору оренди.
У даному випадку, з врахуванням обставин закінчення строку дії Договору оренди землі, невчинення відповідачами будь – яких дій, спрямованих на повернення орендованої земельної ділянки після закінчення строку дії Договору оренди, така поведінка відповідачів не може бути визнана добросовісною, а тому, наведені представником відповідачів доводи не виключають підстав для застосування до відповідачів відповідальності у вигляді неустойки в порядку частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України.
В той же час, судом приймається до уваги і той факт, що при досліджені питання наявності/відсутності правових підстав для застосування передбаченої частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України неустойки, судом встановлено відсутність у матеріалах справи належних доказів, які би свідчити про неправомірні дії чи бездіяльність наймодавця, спрямовані на ухилення від обов`язку прийняти орендоване майно та оформити повернення наймачем орендованого майна.
Враховуючи вищенаведені обставини, а також те, що відповідачі не надали суду свого контррозрахунку позовних вимог, хоча мали можливість скористатися відповідними процесуальними правами, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 1 - Фізичної особи – підприємця Черних Дмитра Валерійовича 1 031 820,33 грн та з відповідача 2 - Фізичної особи – підприємця Рущак Валерії Арпадівни 1 031 820,33 грн неустойки на підставі ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України в розмірі подвійної орендної плати, є документально доведеними та обґрунтованими, відповідачами не спростованими.
При цьому, судом прийнято до уваги, що позивачем на підтвердження розміру нарахованої до стягнення з відповідачів суми неустойки до матеріалів справи надано обґрунтований розрахунок розміру такої неустойки, відомості щодо визначення суми неустойки впродовж періоду її нарахування у залежності від розміру орендної плати та чинної у такому періоді нормативної грошової оцінки землі. Представник відповідачів, заперечуючи підставність стягнення з відповідачів неустойки у розмірі подвійної орендної плати за визначений позивачем періоду, розміру визначеної позивачем орендної плати за цей період, виходячи з якої обрахована неустойка, не заперечив, свого контррозрахунку заявлених позовних вимог суду не надав.
Також судом враховано, що за змістом статей 356, 358 Цивільного кодексу України право спільної часткової власності характеризується визначеністю часток кожного співвласника у праві власності на майно, при цьому кожен із співвласників здійснює свої права та виконує обов`язки відповідно до розміру належної йому частки, якщо інше не встановлено законом або договором.
Оскільки матеріалами справи, а саме, Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 06.08.2025, підтверджується, що кожному з відповідачів належить по 1/2 частці у праві власності на нерухоме майно, розміщене на спірній земельній ділянці, саме у такому співвідношенні вони набули права користування земельною ділянкою та, відповідно, обов`язок повернути її орендодавцю після припинення Договору оренди.
Неустойка, передбачена частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України, є спеціальним заходом майнової відповідальності за порушення обов`язку щодо своєчасного повернення об`єкта оренди. Така відповідальність є похідною від порушеного обов`язку кожного орендаря щодо повернення предмета оренди та не змінює характеру його участі у спірному зобов`язанні.
При цьому ні законом, ні Договором оренди не встановлено солідарного характеру відповідальності відповідачів за несвоєчасне повернення земельної ділянки. Відповідно до статті 541 Цивільного кодексу України, солідарний обов`язок виникає лише у випадках, встановлених договором або законом. За відсутності таких приписів обов`язок кількох боржників є частковим, а кожен із них відповідає у межах свого обов`язку.
Позаяк обидва відповідачі є співорендарями земельної ділянки та співвласниками розташованого на ній нерухомого майна з рівними частками, кожен із них однаковою мірою був зобов`язаний після припинення Договору оренди забезпечити повернення земельної ділянки орендодавцю. Невиконання цього обов`язку кожним із відповідачів є самостійною підставою для покладення на нього відповідальності у межах належної йому частки.
Покладення на одного із співвласників обов`язку зі сплати всієї суми неустойки за відсутності законодавчо встановленої або договірної солідарної відповідальності не відповідало б природі спільної часткової власності, принципу пропорційності цивільно-правової відповідальності та призвело б до покладення на такого співвласника негативних майнових наслідків, що виходять за межі належної йому частки у спірному правовідношенні.
За наведених обставин, суд дійшов висновку про те, що заявлена позивачем до стягнення з відповідачів сума неустойки має бути стягнута з останніх у рівних частинах – по 1/2 від загального розміру. 
В свою чергу, на підставі ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Відповідно до ст. 233 Господарського кодексу України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
Санкція, передбачена частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України є різновидом неустойки (штрафної санкції), яка є законною неустойкою і застосовується у разі, якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, а тому, така неустойка, може бути зменшена судом за правилами частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України (аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.08.2024 у справі №910/14706/22).
Водночас норми чинного законодавства України не містять переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено штрафні санкції (пеню, штраф), тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності та з дотриманням принципів розумності, справедливості та пропорційності.
За змістом зазначених норм, які суд вважає за можливе застосувати під час розгляду питання щодо можливості зменшення нарахованого відповідачам штрафу, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є такий випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.
Таким чином, аналіз зазначених норм права дозволяє дійти висновку, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення. Обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені та штрафу покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.
Зменшення розміру неустойки є правом суду, а за відсутності в законі як переліку виняткових обставин, так і врегульованого розміру (відсоткового співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 Цивільного кодексу України (справедливість, добросовісність, розумність) та з дотриманням правил статті 86 ГПК України на власний розсуд та внутрішнім переконанням вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе таке зменшення та конкретний розмір зменшення неустойки.
Отже питання щодо зменшення розміру штрафних санкцій суд вирішує відповідно до статті 86 ГПК України за наслідками аналізу, оцінки та дослідження конкретних обставин справи з огляду на фактично-доказову базу, встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, умов конкретних правовідносин з урахуванням наданих сторонами доказів, тобто у сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність/відсутність підстав для вчинення зазначеної дії.
Таку правову позицію викладено в низці постанов Верховного Суду, зокрема, від 26.07.2018 у справі №924/1089/17, від 12.12.2018 у справі №921/110/18, від 14.01.2019 у справі №925/287/18, від 22.01.2019 у справі №908/868/18, від 27.03.2019 у справі №912/1703/18, від 13.05.2019 у справі №904/4071/18, від 03.06.2019 у справі №914/1517/18, від 23.10.2019 у справі №917/101/19, від 06.11.2019 у справі №917/1638/18, від 17.12.2019 у справі №916/545/19, від 13.01.2020 у справі №902/855/18, від 14.01.2020 у справі №911/873/19, від 10.02.2020 у справі №910/1175/19, від 19.02.2020 у справі №910/1303/19, від 26.02.2020, у справі №925/605/18, від 18.06.2020 у справі №904/3491/19 від 14.04.2021 у справі №922/1716/20, від 13.04.2021 у справі №914/833/19, від 22.06.2021 у справі №920/456/17, від 03.04.2024 у справі №924/706/23.
Законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, і дане питання вирішується господарським судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом (правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №904/12429/16).
Отже якщо порушення зобов`язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб`єкта, то суд може зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
Відповідно до положень статті 3, частини третьої статті 509 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства та, водночас, засадами на яких має ґрунтуватися зобов`язання між сторонами є добросовісність, розумність і справедливість.
Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.
Зокрема загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.
Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
До прикладу, такими правилами є правила про неустойку, передбачені статтями 549-552 Цивільного кодексу України. Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина перша статті 624 Цивільного кодексу України), то вона також не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер.
Така неустойка стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. Для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Тож право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.
Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України №7-рп/2013 від 11.07.2013 вбачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.
Водночас суд наголошує на відсутності правових підстав для ототожнення інституту зменшення розміру неустойки зі звільненням відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання, оскільки зменшення судом розміру штрафних санкцій є лише передбаченим законом проявом обмеження відповідальності боржника за наявності відповідних підстав для цього, що жодним чином не суперечить принципам розумності та справедливості.
З огляду на судову практику, у вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки суди, зокрема, беруть до уваги ступінь виконання основного зобов`язання, поважність причин несвоєчасного виконання відповідачем зобов`язання, поведінку відповідача, яка свідчить про вжиття ним всіх можливих заходів до виконання зобов`язання (правова позиція Верховного Суду, викладена в постанові від 22.05.2019 у справі №910/11733/18, у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.01.2024 у справі №911/2269/22).
При вирішенні питання про зменшення пені суд бере до уваги також співвідношення розміру заборгованості боржника та розміру пені. Такий підхід є усталеним в судовій практиці (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18 та Верховного Суду від 23.09.2019 у справі №920/1013/18, від 26.03.2020 у справі №904/2847/19).
Разом з тим, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду (правова позиція Верховного Суду, викладена в постанові від 04.06.2019 у справі №904/3551/18, у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.01.2024 у справі №911/2269/22).
Поряд із викладеним, слід відзначити, що у вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки підлягають врахуванню та оцінці на предмет підтвердженості та обґрунтованості як ті підстави для зменшення неустойки, що прямо передбачені законом (частина третя статті 551 Цивільного кодексу України), так і ті, які хоча прямо і не передбачені законом, однак були заявлені як підстави для зменшення розміру неустойки та мають індивідуальний для конкретних спірних правовідносин характер.
Крім того, категорії “значно” та “надмірно”, які використовуються у статті 551 Цивільного кодексу України, є оціночними і мають конкретизуватися у кожному окремому випадку, з урахуванням того, що правила наведених статей направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, а також недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником (висновок, сформульований в постанові Верховного Суду від 14.07.2021 у справі №916/878/20, у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.01.2024 у справі №911/2269/22 ).
У пункті 7.31. постанови Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.01.2024 у справі №911/2269/22 зазначено, що законодавець надає суду право зменшувати розмір неустойки, а не звільняти боржника від її сплати. Поряд із цим, сукупність обставин у конкретних правовідносинах (формальні ознаки прострочення боржника, порушення зобов`язання з вини кредитора - стаття 616 Цивільного кодексу України, тощо) можуть вказувати на несправедливість стягнення з боржника неустойки в будь-якому істотному розмірі. Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду.
Із урахуванням вищенаведених обставин, беручи до уваги відсутність у матеріалах справи будь – яких доказів на підтвердження понесення позивачем збитків чи втрат від прострочення відповідачами виконання зобов`язання щодо повернення земельної ділянки після закінчення строку дії Договору оренди землі, на переконання суду, неустойка на загальну суму 1 031 820,33 грн (50% від заявленої до стягнення з відповідачів суми, по 515 910,16 грн з кожного з відповідачів) цілком справедливо відіграє свою компенсаторну та превентивну функцію як засіб цивільно-правової відповідальності у даній справі і такий розмір неустойки враховує усі обставини справи та досліджені судом докази у справі, а також судом у цьому випадку буде дотримано принципів рівності сторін, справедливості, пропорційності, добросовісності та розумності як загальних засад цивільного законодавства. 
За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 1 - Фізичної особи – підприємця Черних Дмитра Валерійовича 515 910,16 грн та з відповідача 2 - Фізичної особи – підприємця Рущак Валерії Арпадівни 515 910,16 грн неустойки, є документально доведеними та обґрунтованими, відповідачами не спростованими. Позов в цій частині підлягає задоволенню. В решті позовних вимог щодо стягнення з відповідачів неустойки належить відмовити. 
Згідно із ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь – які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Положеннями ст. 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
В силу ч. 1 ст. 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідачі доказів на спростування викладених позивачем обставин суду не надали, а їх аргументи не знайшли свого підтвердження у матеріалах справи та положеннях законодавства. 
Водночас суд не приймає до уваги доводи представника відповідачів щодо неможливості застосування до відповідачів відповідальності на підставі ст. 785 Цивільного кодексу України за наявності у Договорі оренди положення про те, що у випадку неповернення земельної ділянки у зазначений термін орендар зобов`язаний здійснити плату за фактичне користування земельною ділянкою, та виходить з наступного.
Як уже зазначалось судом, за змістом статей 509, 526, 610, 611 Цивільного кодексу України після порушення зобов`язання між сторонами виникають охоронні правовідносини, у межах яких застосовуються визначені законом або договором наслідки такого порушення. Неповернення орендарем земельної ділянки після припинення договору є самостійним порушенням цивільного зобов`язання, правові наслідки якого безпосередньо визначені частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України.
В свою чергу, протилежні доводи представника відповідачів ґрунтуються на помилковому ототожненні договірного грошового зобов`язання зі спеціальною мірою цивільно-правової відповідальності та не враховують правової природи правовідносин, які виникають після припинення Договору оренди.
Саме тому з моменту припинення Договору оренди підставою виникнення відповідальності є не подальше користування земельною ділянкою як таке, а невиконання орендарем встановленого законом обов`язку повернути її орендодавцю у визначений строк. Неустойка за частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України має спеціальний правовий режим, обумовлений тим, що обов`язок орендаря повернути об`єкт оренди виникає після припинення Договору, а орендодавець позбавлений інших ефективних засобів впливу на недобросовісного орендаря, окрім права вимагати стягнення неустойки у розмірі подвійної плати за користування майном за час прострочення.
Така позиція суду відповідає усталеній практиці Верховного Суду, застосованій судом у змісті даного судового рішення.
Крім того, суд ураховує, що позиція представника відповідачів фактично зводиться до того, що сторони Договору можуть виключити застосування спеціальної норми закону шляхом включення до Договору положення про продовження сплати плати за фактичне користування земельною ділянкою після припинення Договору. Однак такий підхід суперечить викладеним у змісті рішення висновкам Верховного Суду, оскільки допускає заміну встановленої законом відповідальності договірною умовою, що фактично позбавляє частину 2 статті 785 Цивільного кодексу України її регулятивного змісту та нівелює передбачений законодавцем спеціальний спосіб захисту прав орендодавця.
З урахуванням вищевикладеного в сукупності, суд доходить до висновку про часткове задоволення позову.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ У СПРАВІ

Судові витрати підлягають віднесенню на відповідачів у відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України в розмірі 30 954,61 грн на відшкодування витрат по сплаті судового збору (по 15 477,31 грн з кожного з відповідачів).

Керуючись ст. 11, 13, 14, 73 – 79, 86, 129, 210, 220, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України

СУД УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Черних Дмитра Валерійовича, АДРЕСА_1 (код НОМЕР_1 ) на користь Департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської ради, пл. Поштова, будинок 3, м. Ужгород, Закарпатська область, 88000 (код ЄДРЮОФОПтаГФ 36541721) суму 515 910,16 грн (П`ятсот п`ятнадцять тисяч дев`ятсот десять гривень 16 коп.) неустойки за неповернення земельної ділянки, а також 15 477,30 грн (П`ятнадцять тисяч чотириста сімдесят сім гривень 30 коп.) на відшкодування витрат зі сплати судового збору.

3. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Рущак Валерії Арпадівни, АДРЕСА_2 (код НОМЕР_2 ) на користь Департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської ради, пл. Поштова, будинок 3, м. Ужгород, Закарпатська область, 88000 (код ЄДРЮОФОПтаГФ 36541721) суму 515 910,16 грн (П`ятсот п`ятнадцять тисяч дев`ятсот десять гривень 16 коп.) неустойки за неповернення земельної ділянки, а також 15 477,30 грн (П`ятнадцять тисяч чотириста сімдесят сім гривень 30 коп.) на відшкодування витрат зі сплати судового збору.

4. В іншій частині позову відмовити.

5. На підставі ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду згідно ст. 256 Господарського процесуального кодексу України подається протягом двадцяти днів із дня його проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання) без участі (неявки) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного рішення. Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду.

6. Вебадреса сторінки на офіційному вебпорталі судової влади України в Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по даній справі, – http://court.gov.ua/fair/sud5008/ або http://www.reyestr.court.gov.ua.

Повне судове рішення складено та підписано 01.07.2026.

Суддя Л.І. Пригара