ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 червня 2026 року 
м. Київ
справа № 240/19686/24
адміністративне провадження № К/990/13911/26 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Загороднюка А.Г.,
суддів: Радишевської О.Р., Соколова В.М., 
розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником - адвокатом Дубком Сергієм Миколайовичем, на ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2025 року (суддя Приходько О.Г.) та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 25 березня 2026 року (колегія у складі суддів: Матохнюка Д.Б., Сторчака В. Ю., Граб Л.С.) у справі, за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії,
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та історія справи
ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо незастосування пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі - Постанова №704), у редакції, чинній з 29 січня 2020 року, при обчисленні позивачу в період з 29 січня 2020 року до 08 травня 2023 року включно розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, а саме невизначення розміру посадового окладу та окладу за військове звання шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 14 вказаної Постанови;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 провести перерахунок та доплатити позивачу за період з 29 січня 2020 року до 08 травня 2023 року включно належні, з урахуванням проведених раніше виплат, суми грошового забезпечення, грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, обчислених із розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених з урахуванням пункту 4 Постанови №704 у редакції, чинній з 29 січня 2020 року, шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, а саме встановленого Законом України від 14 листопада 2019 року №294-ІХ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» на 01 січня 2020 року, Законом України від 15 грудня 2020 року №1082-ІХ «Про Державний бюджет України на 2021 рік» на 01 січня 2021 року, Законом України від 02 грудня 2021 року №1928-ІХ «Про Державний бюджет України на 2022 рік» на 01 січня 2022 року, Законом України від 03 листопада 2022 року №2710-ІХ «Про Державний бюджет України на 2023 рік» на 01 січня 2023 року, на відповідні тарифні коефіцієнти.
Житомирський окружний адміністративний суд ухвалою від 21 жовтня 2024 року залишив цю позовну заяву без руху та встановив позивачеві десятиденний строк для усунення її недоліків шляхом подання до суду заяви про поновлення строку звернення до суду з позовом поза межами тримісячного строку в частині вимог за період з 19 липня 2022 року до 08 травня 2023 року, у якій вказати підстави для поновлення строку, надати докази поважності причин пропуску цього строку.
Суд керувався тим, що позивач звернувся до суду із цим позовом 08 жовтня 2024 року, однак заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду з вимогами за період з 19 липня 2022 року до 08 травня 2023 року не подав.
На виконання вимог цієї ухвали суду представник позивача подав заяву про поновлення строку звернення до суду, в якій зазначив про те, що про складові грошового забезпечення, яке нараховувалося та виплачувалося позивачу під час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 , відповідач повідомив лише у серпні 2024 року у відповідь на адвокатський запит, а відповідного письмового повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні не надавалося.
Ухвалою від 04 листопада 2024 року Житомирський окружний адміністративний суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження в адміністративній справі, за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії. Розгляд справи суд вирішив проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
У цій ухвалі суд, зокрема, зазначив, що з доданих до позову та заяви про поновлення строку звернення до суду доказів неможливо встановити відколи позивач був обізнаний про суми, нараховані та виплачені при виключені його зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , як і пересвідчитись щодо фактичного складання такого повідомлення. Тож з`ясування судом питання дотримання позивачем строку подання позову в частині заявлених вимог за період з 19 липня 2022 року до 08 травня 2023 року потребує додаткових доказів й перевірки відповідних обставин.
Ухвалою від 13 червня 2025 року Житомирський окружний адміністративний суд витребував у військової частини НОМЕР_1 : копію грошового атестата ОСОБА_1 ; копію/витяг з журналу реєстрації вихідної документації в частині запису про видачу/вручення грошового атестата ОСОБА_1 ; копію картки особового рахунка військовослужбовця ОСОБА_1 з відміткою (під підпис військовослужбовця) щодо дати видачі/вручення грошового атестата; довідку про розмір встановленого позивачу тарифного коефіцієнту та розмір окладу за військовим званням, за період з 29 січня 2020 року до 08 травня 2023 року; довідку про розмір встановленого позивачу тарифного розряду, тарифного коефіцієнту та розмір посадового окладу, встановленого за займаною посадою за період з 29 січня 2020 року до 08 травня 2023 року; довідку про суми виплачених позивачу грошової допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, грошової допомоги при звільненні та усіх інших одноразових додаткових видів грошового забезпечення за період з 29 січня 2020 року до 08 травня 2023 року.
15 липня 2025 року до суду через підсистему «Електронний суд» надійшло клопотання військової частини НОМЕР_1 про виконання ухвали суду, до якої долучено, зокрема, копію грошового атестата ОСОБА_1 від 08 травня 2023 року №4/843, який у графі 14 «Правильність даних, зазначених в атестаті, підтверджую» містить підпис військовослужбовця, а також витяг з відповідного Журналу щодо вручення грошового атестата позивачу під підпис.
Ухвалою від 28 серпня 2025 року Житомирський окружний адміністративний суд залишив позовну заяву ОСОБА_1 без руху та установив позивачеві десятиденний строк для усунення недоліків цієї заяви шляхом подання заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду в частині позовних вимог за період з 19 липня 2022 року до 08 травня 2023 року із зазначенням інших підстав для поновлення цього строку.
Суд керувався тим, що позивач із цим позовом звернувся 08 жовтня 2024 року та пропустив тримісячний строк звернення до суду в частині позовних вимог за період з 19 липня 2022 року до 08 травня 2023 року.
На виконання вимог цієї ухвали суду представник позивача подав заяву, у якій він просив поновити строк звернення до суду із цим позовом, зауваживши, що у наданому відповідачем грошовому атестаті немає будь-якої інформації про порядок обрахунку грошового забезпечення, що доводить необізнаність позивача на час вручення грошового атестата про здійснення розрахунку грошового забезпечення без застосування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня відповідного календарного року, при обчисленні посадового окладу та окладу за військове звання. До того ж, грошовий атестат жодним чином не засвідчує обізнаності щодо порушеного права, позаяк не містить відомостей щодо грошового забезпечення за останній місяць та не охоплює період спірних виплат за змістом заявлених у позові вимог. Також представник позивача просив звернути увагу й на те, що позивач після переведення з військової частини НОМЕР_1 проходив службу у військовій частині НОМЕР_2 й дотепер - у військовій частині НОМЕР_3 , а отже, мав об`єктивні перешкоди для звернення до суду, враховуючи безперервне виконання позивачем завдань, пов`язаних із захистом суверенітету та територіальної цілісності України. Оскільки представник позивача у серпні 2024 року звернувся до відповідача з адвокатським запитом про надання письмової інформації про виплачені позивачу спірні суми грошового забезпечення, саме з отриманням у відповідь листа відповідача від 23 серпня 2024 року № 4/2223/1 почався відлік тримісячного строку звернення до суду з позовом у цій справі.
Короткий зміст оскаржуваних рішень судів попередніх інстанцій
Ухвалою від 08 вересня 2025 року Житомирський окружний адміністративний суд визнав неповажними вказані представником ОСОБА_1 підстави для поновлення строку звернення до суду в частині позовних вимог за період з 19 липня 2022 року до 08 травня 2023 року та залишив позов у цій частині без розгляду.
Суд першої інстанції керувався тим, що грошове забезпечення є щомісячним регулярним періодичним платежем, а тому в будь-якому разі його розмір відомий особі, яка його отримує. Суд повторює, що представником позивача не наведено жодних обставин, які слугували реальною перешкодою для вчинення позивачем активних заходів задля обізнаності щодо розрахунку спірного грошового забезпечення, як і прояву зацікавленості щодо свого права на належне грошове забезпечення. А відтак, отримавши грошове забезпечення, - дізнатись щодо його складових та, відповідно, за бажання, переконатись чи правильно воно обчислюється. Суд зазначив, що помилкове уявлення про відсутність порушення прав протягом тривалого періоду не може виправдовувати пасивної поведінки позивача та його процесуальної бездіяльності.
Щодо посилань представника позивача на продовження несення військової служби у військовій частині НОМЕР_2 й дотепер - у військовій частині НОМЕР_3 , а також те, що, перебуваючи на військовій службі та виконуючи безперервно завдання, що пов`язані із захистом суверенітету та територіальної цілісності України, суд зауважив, що самі лише посилання на перебування на військовій службі не можуть бути поважною причиною для поновлення або продовження відповідного процесуального строку, така обставина може бути врахована судом, якщо вона знаходиться в прямому причинному зв`язку з пропуском процесуального строку, однак представник позивача не обґрунтував та не довів наявності такого причинного зв`язку. До поданої заяви про поновлення процесуального строку не додано жодного доказу на підтвердження таких обставин.
Сьомий апеляційний адміністративний суд повністю погодився з висновками суду першої інстанції та постановою від 25 березня 2026 року залишив ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2025 року без змін.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі представник позивача просив скасувати ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2025 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 25 березня 2026 року й направити справу в частині позовних вимог за період з 19 липня 2022 року до 08 травня 2023 року для продовження розгляду до Житомирського окружного адміністративного суду.
Доводи скаржник обґрунтував тим, що відомості про нараховані суми грошового забезпечення позивач отримав з відповіді на адвокатський запит, зокрема, з листа від 23 серпня 2024 року №4/2223/1. Позовну заяву подано 08 жовтня 2024 року, тобто в межах тримісячного строку звернення до суду, передбаченого статтею 233 КЗпП України.
Позиція інших учасників справи
Відзиву на касаційну скаргу не надходило.
За правилами частини четвертої статті 338 КАС України відсутність відзиву на касаційну скаргу не перешкоджає перегляду рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
Рух касаційної скарги
27 березня 2026 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , яку подав його представник - адвокат Дубок С.М.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27 березня 2026 року для розгляду справи №240/19686/25 визначено склад колегії суддів: головуючий суддя (суддя-доповідач) Загороднюк А.Г., судді: Радишевська О.Р., Соколов В.М.
Ухвалою від 21 квітня 2026 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , подану його представником - адвокатом Дубком С.М., на ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2025 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 25 березня 2026 року в цій справі.
Ухвалою Верховного Суду від 24 червня 2026 року справу призначено до розгляду.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Джерела права та акти їхнього застосування. Оцінка висновків суду, рішення якого переглядається, та аргументів учасників справи
Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Статтею 129 Конституції України однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною першою статті 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті.
Право на судовий захист реалізується особою шляхом подання позовної заяви до суду, яку відповідно до частини першої статті 122 КАС України може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Відповідно до частин другої та третьої статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
За усталеною позицією Верховного Суду, право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, і має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного здійснення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. Водночас такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не повинні перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби.
Вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією з таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні проміжки часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні в часі, ні в підставах для поновлення строків.
Отже, застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 липня 2024 року у справі №990/156/23 зазначила, що стаття 233 КЗпП України є нормою матеріального права, яка визначає строк судового захисту права працівника у разі порушення законодавства про працю. Указана норма поширює свою дію на всіх працівників і службовців підприємства, установи, організації та незалежно від характеру їх трудової діяльності, у тому числі на осіб, які проходять публічну чи державну службу.
Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до 19 липня 2022 року) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Законом України від 01 липня 2022 року №2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі - Закон №2352-IX), який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено у такій редакції:
«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».
Згодом, на підставі Закону України від 25 квітня 2024 року №3680-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо регулювання праці домашніх працівників», який набрав чинності 24 серпня 2024 року, частину другу статті 233 КЗпП України доповнено другим реченням такого змісту: «Домашній працівник має право звернутися до суду із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення в місячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права».
Окрім викладеного слід ураховувати, що відповідно до пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року №651 з 24:00 год 30 червня 2023 року скасовано карантин, установлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, запроваджений на всій території України постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236 (термін якого неодноразово продовжувався).
Аналіз наведеної редакції статті 233 КЗпП України свідчить про те, що законодавець установив:
1) тримісячний строк звернення до суду з позовом про вирішення трудового спору (у тому числі - про стягнення належної працівнику заробітної плати) - для працівників, які продовжують перебувати у трудових відносинах;
2) місячний строк із дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення для звернення до суду з позовом - у справах про звільнення;
3) тримісячний строк із дня одержання працівником письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні, - у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні.
У цій справі, залишаючи позов без розгляду в частині вимог за період з 19 липня 2022 року до 08 травня 2023 року, суд першої інстанції застосував до спірних правовідносин положення статті 233 КЗпП України, пославшись на висновок Верховного Суду щодо застосування частини другої цієї правової норми. Суд апеляційної інстанції залишив ухвалу суду першої інстанції без змін, зазначивши, що при звільненні зі служби та отриманні 08 травня 2023 року грошового забезпечення позивач мав бути обізнаним про порушення своїх прав.
Однак суди попередніх інстанцій залишили поза увагою доводи позивача про те, що він продовжує проходити військову службу, зокрема, що з військової частини НОМЕР_1 (яка є відповідачем у справі) його було переведено до іншої військової частини, надалі він проходив службу у військовій частині НОМЕР_2 , а станом на час звернення до суду - у військовій частині НОМЕР_3 .
Верховний Суд у постановах від 01, 11 травня та 09 червня 2026 року в справах №240/6311/25, №500/5902/25, №620/12852/24 зазначив, що частина друга статті 233 КЗпП України визначає строк звернення до суду зі спорами про звільнення та про належні при звільненні суми. 
Строки звернення працівника до суду, визначені у частині другій статті 233 КЗпП України, пов`язані лише з актами, якими оформлюють припинення трудових відносин, що свідчить про те, що законодавець керувався фактом «остаточного розрахунку після звільнення».
Отже, з метою правильного обчислення строку звернення до суду з цим позовом та для вирішення питання яку частину статті 233 КЗпП України слід застосовувати до спірних правовідносин, судам потрібно з`ясувати, чи продовжує ОСОБА_1 перебувати на військовій службі.
За результатом установлення указаних обставин стане можливим визначити, яка частина статті 233 КЗпП України підлягає застосуванню до спірних правовідносин, з`ясувати день, коли позивач дізнався про порушення його прав, свобод чи інтересів, установити початок відліку строку звернення до суду з цим позовом [у частині вимог за період з 19 липня 2022 року до 08 травня 2023 року] та, за необхідності, з`ясувати наявність поважних причин пропуску такого строку.
Отже, висновки судів попередніх інстанцій про наявність підстав для залишення без розгляду позовної заяви в частині позовних вимог за період з 19 липня 2022 року до 08 травня 2023 року ґрунтується на неповно з`ясованих обставинах та є передчасним.
Порушення норм процесуального права при вирішенні питання щодо строку звернення до суду призвело до постановлення судом першої інстанції незаконної ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню в адміністративній справі. Суд апеляційної інстанції помилок адміністративного суду першої інстанції не виправив.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно із частиною першою статті 353 КАС України, підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.
Відповідно до частини четвертої статті 353 КАС України справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Таким чином, зважаючи на приписи статті 353 КАС України, касаційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржувані судові рішення - скасуванню із направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Судові витрати
З огляду на результат касаційного розгляду, суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником - адвокатом Дубком Сергієм Миколайовичем, задовольнити.
Ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2025 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 25 березня 2026 року скасувати, а справу №240/19686/24 в частині позовних вимог ОСОБА_1 за період з 19 липня 2022 року до 08 травня 2023 року направити для продовження розгляду до Житомирського окружного адміністративного суду.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

А.Г. Загороднюк
О.Р. Радишевська
В.М. Соколов
Судді Верховного Суду