ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
06 липня 2026 року справа №320/30902/25 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Пивовар І.В., суддів: Гайдара А.В., Казначеєва Е.Г.,
розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22 січня 2026 року (головуючий суддя у І інстанції Абдукадирова К.Е.) у справі № 320/30902/25 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення заборгованості, -

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог:
Військова частина НОМЕР_1 звернулася до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за переплачені премії грошового забезпечення та додаткову винагороду у розмірі 42 425 гривні 83 копійки.
В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що за результатом службового розслідування встановлений факт безпідставної виплати додаткової винагороди в розмірі 42 425,83 грн, що сталася з вини майора ОСОБА_1 , через недбале виконання ним своїх функціональних обов`язків, доручених за посадою, в результаті чого державі завдано шкоду у розмірі 42 425,83 грн. Заподіяна державі матеріальна шкода залишилася невідшкодованою.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції:
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 22 січня 2026 року у задоволенні адміністративного позову Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за переплачені премії грошового забезпечення та додаткову винагороду у розмірі 42 425 гривні 83 копійки відмовлено у повному обсязі.
Постановляючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до статті 12 Закону № 160-IX відшкодування завданої шкоди в судовому порядку здійснюється виключно за наявності визначених законом умов, зокрема у разі звільнення особи зі служби та її відмови від добровільного відшкодування шкоди, тоді як в інших випадках воно здійснюється на підставі наказу командира шляхом стягнення сум з місячного грошового забезпечення.
Оскільки позивачем не надано доказів ознайомлення ОСОБА_1 з наказом від 12.04.2024 № 154 та не зафіксовано його відмови від добровільного відшкодування матеріальної шкоди, наявність правових умов для стягнення збитків у судовому порядку є недоведеною, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позовних вимог на дату звернення до суду.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги:
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, незаконність та необґрунтованість судового рішення, просить скасувати рішення Донецького окружного адміністративного суду у справі № 320/30902/25 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції неправильно застосував положення статті 12 Закону № 160-IX та безпідставно поставив можливість судового стягнення збитків у залежність від наявності письмової відмови відповідача, що прямо не передбачено законом і свідчить про формальний підхід до розгляду справи. Апелянт зазначає, що на момент завершення службового розслідування ОСОБА_1 уже був виключений зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 , у зв`язку з чим позасудовий порядок стягнення шляхом утримання коштів із грошового забезпечення не міг бути реалізований, а факт невідшкодування збитків протягом тривалого часу після встановлення їх розміру свідчить про відсутність добровільного виконання обов`язку. Крім того, наявні у матеріалах справи докази, зокрема, листування з ІНФОРМАЦІЯ_1 , підтверджують повну обізнаність відповідача про наявність заборгованості перед державою на суму 42 425,83 грн, що за умов безстрокового ухилення від її виплати визначає судовий порядок єдиним ефективним способом захисту порушеного права.
Також апелянт зазначає, що суд першої інстанції порушив вимоги статті 242 КАС України та не розглянув справу по суті, оскільки через надмірний формалізм обмежився лише перевіркою процесуальних передумов звернення до суду. Скаржник наголошує, що судом не досліджено матеріально-правових підстав спору, не надано належної оцінки доказам у їх сукупності та не встановлено ключових елементів складу правопорушення, що призвело до унеможливлення захисту публічних інтересів держави. 
Узагальнений виклад відзиву (відповіді на відзив):
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити рішення суду першої інстанції без змін як законне та обґрунтоване, а апеляційну скаргу позивача – без задоволення. Свою позицію обґрунтовує тим, що правові підстави для матеріальної відповідальності відсутні, оскільки службове розслідування проведено з чисельними порушеннями, а уповноважений орган за новим місцем його служби відмовив у притягненні до відповідальності. Також відповідач наголошує на штучності та безпідставності позову, недоведеності його вини у завданні збитків та відсутності передбачених законом умов для стягнення коштів у судовому порядку. Просить стягнути з військової частини НОМЕР_1 витрат на професійну правничу допомогу (участь у справі щодо розгляду адміністративного спору (представництво інтересів) у сумі 10 000 гривень.
У відповіді на відзив позивач просить відхилити доводи відповідача, скасувати рішення суду першої інстанції та повністю задовольнити позовні вимоги. Свою позицію обґрунтовує тим, що предмет спору – стягнення заподіяної державі шкоди на суму 42 425,83 грн – є реальним, а переведення відповідача до іншої частини не звільняє його від відповідальності за правопорушення, вчинені на посаді начальника фінансової служби. Позивач зазначає, що чинне законодавство не вимагає виключно письмової фіксації відмови від добровільного відшкодування збитків, а невизнання відповідачем заборгованості у відзиві є фактичним підтвердженням такої відмови. Вимоги відповідача щодо стягнення 10 000 грн витрат на правничу допомогу позивач вважає безпідставними й не підтвердженими належними доказами.
Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги:
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23 лютого 2026 року справу передано судді-доповідачеві – Компанієць І.Д.
Ухвалою Першого апеляційного адміністративного суду у складі колегії суддів від 16 березня 2026 року відкрито апеляційне провадження в указаній справі.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між від 03 червня 2026 року між суддями (підстави – звільнення судді з посади) справу передано судді-доповідачеві – Пивовар І.В.
Ухвалою судді-доповідача Пивовар І.В. від 03 червня 2026 року справу прийнято до свого провадження.
Враховуючи режим роботи суддів та працівників апарату Першого апеляційного адміністративного суду з часу введення на території України правового режиму воєнного стану, з метою збереження життя та здоров`я, а також забезпечення безпеки суддів та працівників апарату суду, дана постанова прийнята колегією суддів за умови наявної можливості доступу колегії суддів до матеріалів адміністративної справи.
Апеляційним судом витребувано у Донецького окружного адміністративного суду справу, суд першої інстанції листом повідомив, що всі документи у цій справі сформовано в електронному вигляді та експортовано в КП “Діловодство спеціалізованого суду”.
Відповідно до частини дев`ятої статті 18 КАС України суд проводить розгляд судової справи за матеріалами у формах, визначених Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).
Однією з підсистем ЄСІКС (ЄСІТС) є «Електронний суд», що забезпечує можливість обміну (надсилання та отримання) документами (в тому числі процесуальними документами, письмовими та електронними доказами тощо) між судом та учасниками судового процесу, між користувачем цієї підсистеми та Вищою радою правосуддя, а також отримувати інформацію про стан і результати розгляду таких документів чи інші документи (пункт 24 Рішення ВРП від 17.08.2021 № 1845/0/15-21 «Про затвердження Положення про порядок функціонування окремих підсистем Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи»). 
Підсистема «Електронний суд» забезпечує можливість автоматичного надсилання матеріалів справ в електронному вигляді до Електронних кабінетів учасників справи та їхніх повірених (пункт 37 Рішення № 1845/0/15-21). 
До початку функціонування всіх підсистем (модулів) ЄСІТС справи можуть розглядатися (формуватися та зберігатися) в паперовій, електронній чи змішаній формі залежно від наявних у суді можливостей (п. 128 Рішення № 1845/0/15-21).
Отже, з урахуванням викладеного апеляційний суд вважає за можливе здійснити апеляційний перегляд за документами, наявними в підсистемі «Електронний суд».
Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції:
Відповідач - ОСОБА_1 перебував на посаді помічника командира з фінансово-економічної роботи – начальника фінансово-економічної роботи військової частини НОМЕР_1 у період з 15 липня 2020 року по 28 травня 2022 року.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 28.05.2022 № 135 майор ОСОБА_1 був виключений із списків особового складу та усіх видів забезпечення військової частини і переведений до нового місця служби згідно наказу командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 10.05.2022 № 420 до міста Києва. Будь-яких рішень про притягнення до матеріальної відповідальності ОСОБА_1 чи наявність заборгованості у останнього даний наказ не містив.
Станом на теперішній час відповідач проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 .
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 18.01.2024 № 42 призначене службове розслідування, за фактом переплати грошового забезпечення та додаткової винагороди на суму 563 тисячі гривень, та з метою встановлення вини посадових осіб, чиї дії або бездіяльність стали причиною вчинення правопорушення.
Відповідно до витягу із наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 12.04.2024 №154 «Про підсумки проведення службового розслідування» службове розслідування за фактом переплати грошового забезпечення та додаткової винагороди на суму 563 тисячі гривень, та з метою встановлення вини посадових осіб, чиї дії або бездіяльність могли привести до цього вважати завершеними. Помічнику командира частини з правової роботи – начальнику юридичної групи Військової частини НОМЕР_1 у п`ятиденний строк із дня реєстрації наказу про підсумки службового розслідування направити відповідні матеріали, зокрема, до місця служби майора ОСОБА_1 для вирішення питання про притягнення його до матеріальної відповідальності, щодо переплати на суму 42 425,83 грн.
Висновки суду за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції:
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції розглядає справу у порядку письмового провадження.
Згідно частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Таким чином, суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, а також дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, дійшов висновку про необхідність ухвалення судового рішення з огляду на такі мотиви та положення законодавства.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі Закон № 2232-XII).
Згідно з частиною четвертою статті 2 Закону № 2232-XII порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах визначаються Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженим Законом України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» від 24.03.2019 № 548-XIV (далі Статут).
Відповідно до статті 16 Статуту кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.
Згідно зі статтями 26, 27 Статуту військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення та провини несуть з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України «Про оборону України» дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.
Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення. За вчинення кримінального правопорушення військовослужбовці притягаються до кримінальної відповідальності на загальних підставах.
Водночас підстави та порядок притягнення військовослужбовців та деяких інших осіб до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, під час виконання ними службових обов`язків визначає Закон України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» від 03.10.2019 № 160-ІХ (далі Закон № 160-IX).
Пунктом 4 частини першої статті 1 Закону № 160-IX визначено, що матеріальна відповідальність – вид юридичної відповідальності, що полягає в обов`язку військовослужбовців та деяких інших осіб покрити повністю або частково пряму дійсну шкоду, що було завдано з їх вини шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків, а також додаткове стягнення в дохід держави як санкція за протиправні дії у разі застосування підвищеної матеріальної відповідальності.
Дія цього Закону поширюється на військовослужбовців під час виконання ними обов`язків військової служби, військовозобов`язаних та резервістів під час проходження ними зборів, а також осіб рядового та начальницького складу правоохоронних органів спеціального призначення, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України, сил цивільного захисту, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державного бюро розслідувань, співробітників Служби судової охорони, військовослужбовців Служби безпеки України (частина перша статті 2 Закону № 160-IX).
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 1 Закону № 160-IX пряма дійсна шкода - збитки, завдані військовій частині, установі, організації, закладу шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна, погіршення або зниження його цінності, а також витрати на відновлення чи придбання військового та іншого державного майна замість пошкодженого або втраченого, надлишкові виплати під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків.
Згідно з частинами першою, другою статті 3 Закону № 160-IX підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність.
Умовами притягнення до матеріальної відповідальності є: 1) наявність шкоди; 2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; 4) вина особи в завданні шкоди.
Переведення особи до іншого місця служби чи її звільнення з посади або служби не може бути підставою для звільнення її від матеріальної відповідальності, встановленої законом (частина 4 статті 3 Закону № 160-IX).
Положеннями статті 8 Закону № 160-IX визначено, що у разі виявлення факту завдання шкоди командир (начальник) протягом трьох діб після отримання відповідної письмової доповіді посадових (службових) осіб письмовим наказом призначає розслідування для встановлення причин завдання шкоди, її розміру та винних осіб.
За результатами проведення розслідування складається акт (висновок), який подається командиру (начальнику), що призначив розслідування, на розгляд. До акта (висновку), складеного за результатами розслідування, додаються довідка про вартісну оцінку завданої шкоди за підписом начальника відповідної служби забезпечення і фінансового органу (головного бухгалтера) військової частини, установи, організації, закладу та/або акт оцінки збитків, що складається суб`єктами оціночної діяльності. Якщо вину особи доведено, командир (начальник) не пізніше ніж у п`ятнадцятиденний строк із дня закінчення розслідування видає наказ про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності із зазначенням суми, що підлягає стягненню. Наказ доводиться до винної особи під підпис.
Особливості відшкодування шкоди визначені статтею 10 Закону № 160-IX, відповідно до частини 1 якої відшкодування шкоди, завданої особою, здійснюється на підставі наказу командира (начальника) шляхом стягнення сум завданої шкоди з місячного грошового забезпечення винної особи, крім випадків, передбачених частинами третьою, четвертою та п`ятою цієї статті та частиною першою статті 12 цього Закону.
Особа, яка завдала шкоду, за згодою командира (начальника) може добровільно відшкодувати її розмір повністю або частково, передати для відшкодування завданої шкоди рівноцінне майно або відремонтувати чи відновити пошкоджене, про що видається відповідний наказ. Не допускається відшкодування завданої шкоди рівноцінним майном у разі втрати чи пошкодження зброї, боєприпасів, спеціальної техніки та іншого майна, що відповідно до закону вилучене з цивільного обороту або обмежене в обороті (частина 2 статті 10 Закону № 160-IX).
Водночас відповідно до частини 1 статті 11 Закону № 160-ІХ у разі переведення особи, притягнутої до матеріальної відповідальності, до іншого місця служби чи зарахування в розпорядження відповідного командира (начальника) до повного відшкодування завданої нею шкоди стягнення сум завданої шкоди здійснюється за новим місцем служби чи місцем перебування в розпорядженні.
За приписами частини 2 статті 11 Закону № 160-ІХ, якщо рішення про притягнення до матеріальної відповідальності особи не прийнято до її переведення до іншого місця служби чи зарахування в розпорядження, командир (начальник) надсилає у п`ятиденний строк із дня закінчення розслідування, аудиту (перевірки), інвентаризації чи надходження рішення суду відповідні матеріали до нового місця служби чи місця перебування в розпорядженні особи для вирішення питання про притягнення особи до матеріальної відповідальності.
Командир (начальник) за новим місцем служби чи місцем перебування в розпорядженні особи видає у п`ятнадцятиденний строк із дня надходження матеріалів щодо завданої шкоди наказ про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності. У такому разі відшкодування шкоди здійснюється в порядку, визначеному статтею 10 цього Закону (частина третя статті 11 Закону № 160-ІХ).
Відтак системний аналіз наведених вище приписів дає підстави дійти висновку, що статтею 10 Закону № 160-IX врегульовано особливості відшкодування шкоди, завданої державі, а статтею 11 цього ж Закону – особливості відшкодування шкоди зокрема в разі переведення особи до іншого місця служби.
Водночас і в першому, і в другому випадку відшкодування шкоди, завданої особою, здійснюється шляхом стягнення сум завданої шкоди з місячного грошового забезпечення винної особи (у першому випадку - за основним місцем служби військовослужбовця, а в другому - за новим місцем проходження служби).
Іншими словами, під час проходження військовослужбовцем військової служби (зокрема у випадку переведення до іншого місця проходження служби) відповідна військова частина здійснює стягнення з винної особи сум шкоди у розмірах, визначених статтею 13 Закону № 160-IX.
Натомість особливості відшкодування шкоди в разі звільнення особи зі служби визначені статтею 12 Закону № 160-IX, відповідно до якої у разі звільнення особи, притягнутої до матеріальної відповідальності, зі служби або у разі, якщо рішення про притягнення до матеріальної відповідальності особи не прийнято до її звільнення зі служби, відшкодування завданої шкоди здійснюється в судовому порядку в разі відмови особи від її добровільного відшкодування або в іншому встановленому законом порядку.
Таким чином, праву військової частини на звернення до суду із позовом щодо стягнення завданої шкоди зокрема передує факт звільнення особи, притягнутої до матеріальної відповідальності, з військової служби і при цьому така особа відмовилася добровільно відшкодувати заподіяні збитки.
Оцінюючи правомірність вимог позивача про стягнення з відповідача матеріальної шкоди в судовому порядку, суд виходить із такого.
Разом із тим судом першої інстанції встановлено, що майор ОСОБА_1 у період з 15 липня 2020 року по 28 травня 2022 року обіймав посаду помічника командира з фінансово-економічної роботи – начальника фінансово-економічної служби Військової частини НОМЕР_1 . Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 18.01.2024 № 42 було призначено службове розслідування за фактом виявленої переплати грошового забезпечення та додаткової винагороди на суму 563 000,00 грн. За результатами вказаного розслідування командиром Військової частини НОМЕР_1 видано наказ від 12.04.2024 № 154 «Про підсумки проведення службового розслідування», яким завершено розслідування та зобов`язано юридичну службу у п`ятиденний строк направити матеріали за місцем проходження служби майора ОСОБА_1 для вирішення питання про притягнення його до матеріальної відповідальності на суму 42 425,83 грн.
З огляду на те, що на момент проведення службового розслідування, винесення наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 12.04.2024 № 154 «Про підсумки проведення службового розслідування» та подальшого звернення позивача до суду майор ОСОБА_1 не був звільнений з військової служби, а продовжував її проходження в іншому військовому підрозділі ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), суд констатує, що правовідносини між сторонами підлягали врегулюванню виключно в межах статті 11 Закону № 160-IX, яка передбачає позасудовий (наказний) порядок стягнення з грошового забезпечення за новим місцем служби.
Повернення матеріалів службового розслідування ІНФОРМАЦІЯ_1 через процедурні зауваження не наділяє позивача правом самостійно змінювати визначений законом механізм притягнення особи до матеріальної відповідальності та переходити до судового порядку стягнення.
З огляду на те, що на момент звернення Військової частини НОМЕР_1 з позовом до суду щодо стягнення зі ОСОБА_1 завданої шкоди в розмірі 42 425,83 грн, останній не набув статусу звільненої зі служби особи, а тому слід виснувати, що військова частина передчасно звернулася до суду із цим позовом, оскільки у спірному випадку відшкодування відповідачем матеріальної шкоди має здійснюватися в порядку статей 10 та 11 Закону № 160-ІХ та в розмірі, визначеному статтею 13 Закону № 160-ІХ, а не в судовому порядку на підставі статті 12 цього ж Закону, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.
При цьому, як правильно зазначив суд першої інстанції, позивачем не надані докази ознайомлення ОСОБА_1 із наказом від 12.04.2024 № 154 та відмови від добровільного відшкодування шкоди, заявленої позивачем до стягнення. Позивачем також не доведена наявність умов, за яких відшкодування шкоди здійснюється в судовому порядку.
У таких висновках суд виходить, насамперед, у нагальній потребі забезпечення участі особи у процедурі відшкодування шкоди, принаймні обізнаності особи щодо інкримінованих їй у вину дій та їх наслідків, що за цих обставин виражається у стягненні шкоди у судовому порядку.
В цьому аспекті суд вважає необхідним звернути увагу, що згідно з рекомендаціями Кабінету Міністрів Ради Європи про захист особи стосовно адміністративної влади, зокрема залучення особи до прийняття рішення (заслуховування особи), у світлі принципів Резолюції (77) 31 варто врахувати: «Стосовно адміністративного акту, який з огляду на свій характер, спроможний зачіпати права, свободи чи інтереси особи, якої він стосується …, така особа може подати факти та арґументи, і, якщо необхідно, докази, які відповідний адміністративний орган влади повинен прийняти до розгляду».
Такий же підхід, суд вважає, слід застосувати і у цій справі з огляду на право особи бути обізнаною з результатами службового розслідування.
Враховуючи, що апелянтом не доведено наявності передбачених законом умов, за яких відшкодування шкоди чинному військовослужбовцю може здійснюватися в судовому порядку, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є передчасними, а підстави для судового стягнення коштів на дату звернення з позовом відсутні, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги про те, що листування з ІНФОРМАЦІЯ_1 та поданий відзив свідчать про обізнаність відповідача і є фактичною відмовою від відшкодування шкоди, колегією суддів відхиляються. Позивач помилково вважає заперечення відповідача проти позову «відмовою» від добровільного відшкодування збитків. Незгода відповідача з претензіями військової частини є законним правом на захист, а не юридичним фактом відмови від виконання обов`язку повернути кошти.
Водночас слід врахувати, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд обов`язок щодо обґрунтування, який випливає зі статті 6 Конвенції, може бути вирішене тільки у світлі конкретних обставин справи (див. рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00, пункт 23).
Тому за наведених вище підстав, якими суд обґрунтував своє рішення, немає потреби давати докладну відповідь на інші аргументи, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у цій справі.
За таких обставин суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.
Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат суд зазначає таке.
Розглядаючи заявлене у відзиві на апеляційну скаргу клопотання відповідача про стягнення з позивача на його користь витрат на правничу допомогу (участь у справі щодо розгляду адміністративного спору (представництво інтересів) у розмірі 10 000 грн, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до статті 16 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Відповідно до статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Статтею 134 цього ж Кодексу передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Системний аналіз положень процесуального законодавства, якими врегульовано питання стягнення витрат на професійну правничу допомогу, дає підстави для висновку про те, що обов`язковою умовою для їхньої компенсації є наявність належних, достовірних та документально підтверджених судових витрат на правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи. 
Дослідивши матеріали справи, колегія суддів встановила, що відповідачем на підтвердження заявлених витрат у розмірі 10 000 грн не надано жодних належних та допустимих доказів, зокрема: договору про надання правничої допомоги, ордера, акта приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг), детального опису виконаних робіт або платіжних документів, що підтверджують реальне понесення таких витрат. 
Крім того, як свідчать матеріали справи, усі процесуальні документи, зокрема відзиви, заперечення та інші письмові пояснення, подавалися відповідачем особисто в порядку самопредставництва, без залучення представника чи адвоката, та за відсутності у матеріалах справи будь-яких документів на підтвердження повноважень професійного захисника.
Враховуючи повну відсутність документального підтвердження факту надання професійної правничої допомоги та реального понесення витрат на неї, заявлена відповідачем сума у розмірі 10 000 грн є повністю необґрунтованою. 
За таких обставин заявлене відповідачем клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у сумі 10 000 грн є безпідставним та задоволенню не підлягає
Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 327, 328, 329 КАС України, Перший апеляційний адміністративний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22 січня 2026 року у справі № 320/30902/25 – залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22 січня 2026 року у справі № 320/30902/25 – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її ухвалення 06 липня 2026 року є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених статтею 328 КАС України.
Повне судове рішення складено 06 липня 2026 року.

Головуючий суддя І.В. Пивовар

Судді А.В. Гайдар

Е.Г. Казначеєв