Справа № 152/349/26
Провадження № 22-ц/801/1144/2026
Категорія: 62
Головуючий у суді 1-ї інстанції Войнаровський І. В.
Доповідач:Береговий О. Ю.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2026 року	Справа № 152/349/26	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Берегового О.Ю. (судді – доповідача),
суддів: Панасюка О.С., Шемети Т.М.,
за участю секретаря судового засідання: Кулішко Б.А.,
учасники справи:
позивач:  ОСОБА_1 ,
відповідач: ОСОБА_2 , Шаргородська міська рада,
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Шаргородської міської ради про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, 
за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Молявчика Олексія Валерійовича на ухвалу Шаргородського районного суду Вінницької області від 18 березня 2026 року про повернення позовної заяви, 

в с т а н о в и в:

В березні 2026 року  ОСОБА_1 звернувся в суд з позовною заявою до  ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.
Ухвалою Шаргородського районного суду Вінницької області від 12 березня 2026 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху з наданням позивачу п`ятиденного строку з дня отримання цієї ухвали для усунення її недоліків.
Ухвалою Шаргородського районного суду Вінницької області від 18 березня 2026 року позовну заяву  ОСОБА_1  на підставі частини третьої статті 185 ЦПК України визнано неподаною та повернуто позивачу.
Не погодившись із вказаною ухвалою суду, представник ОСОБА_1 – адвокат Молявчик О.В. подав апеляційну скаргу, оскільки вважає її незаконною, необґрунтованою, постановлену з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просив ухвалу Шаргородського районного суду Вінницької області від 18 березня 2026 року про повернення позовної заяви скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
В апеляційній скарзі посилається на те, що позивачем усунуто недоліки, які зазначені в ухвалі про залишення позовної заяви без руху, а той факт, що до справи залучено дружину спадкодавця не може бути підставою для повернення позовної заяви, оскільки вона прийняла спадщину, зареєстрована з чоловіком за однією адресою, є непрацездатною, має право на обов`язкову частку в спадковому майні і незалучення до учасників справи може порушити її права. Крім того зазначив, що позовна заява не була направлена всім учасникам справи, оскільки судом провадження не відкривалось і склад учасників справи судом не ухвалювався. 
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 22 квітня 2026 року відкрито апеляційне провадження, надано строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав.
Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України, провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
З матеріалів справи вбачається, що в березні 2026 року  ОСОБА_1 звернувся в суд з позовною заявою до  ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, в якій просить визначити йому додатковий строк терміном в два місяці для подання заяви про прийняття спадщини за ОСОБА_3 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Ухвалою Шаргородського районного суду Вінницької області від 12 березня 2026 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху з наданням позивачу п`ятиденного строку з дня отримання цієї ухвали для усунення її недоліків.
Ухвала суду мотивована тим, що в порушення вимог п. 4 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, позивач вказавши у позовній заяві відповідачем – ОСОБА_2 , яка є дружиною покійного ОСОБА_3 , не зазначає чи прийняла вона спадщину, а також про наявність інших спадкоємців, які прийняли спадщину, а за відсутності таких спадкоємців відповідачем повинна виступати територіальна громада в особі органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Тому вимога представника позивача не узгоджується з вибраним ним способом захисту його прав або інтересів, який передбачений законом чи договором, або іншим способом (способами) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону.
Крім того, в порушення вимог п. 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, позивач вказує, що даний позов пред`являється за місцем знаходження майна або його частини, якщо такі позови виникають із приводу нерухомого майна, при цьому в позовній заяві не обґрунтовує жодним доказом (правовстановлюючим документом) належність рухомого чи нерухомого майна померлому. Тобто суд вважав, що у даному випадку представником позивача не викладено належним чином в позовній заяві обставин, якими він обґрунтовує свої вимоги.
17 березня 2026 року від представника позивача адвоката Молявчика О.В. через систему «Електронний суд» надійшла позовна заява в новій редакції, в якій він зазначив відповідачами: ОСОБА_2 та Шаргородську міську раду Жмеринського районну Вінницької області. При цьому, у позовній заяві вказав, що дружина померлого ОСОБА_3 – ОСОБА_2 спадщини після чоловіка не приймала, а також додав до позовної заяви копію державного акту на право власності на земельну ділянку, яка належала покійному ОСОБА_3 , що розташована на території Перепільчинецької сільської ради Шаргородського району Вінницької області і входить на даний час до Шаргородської територіальної громади.
Ухвалою Шаргородського районного суду Вінницької області від 18 березня 2026 року позовну заяву  ОСОБА_1  на підставі частини третьої статті 185 ЦПК України визнано неподаною та повернуто позивачу.
Підставою для визнання позовної заяви неподаною та повернення її позивачу місцевим судом зазначено не усунення недоліків позовної заяви вказаних в ухвалі суду від 12 березня 2026 року, зокрема визначено відповідачем дружину померлого ОСОБА_3 – ОСОБА_2 яка за її твердженнями спадщини після чоловіка не прийняла.
Крім того суд першої інстанції вказав, що в порушення вимог ч. 1 ст. 177 ЦПК України представник позивача адвокат Молявчик О.В. не додав жодного доказу надсилання відповідачці ОСОБА_2 копії позовної заяви (в новій редакції) разом додатками та доказів направлення додатків до позовної заяви (в новій редакції) Шаргородській міській раді.
Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.
В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Частиною 1 статті 174 ЦПК України передбачено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом.
Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву (ч. 2 ст. 174 ЦПК України).
Вимоги щодо змісту позовної заяви та документів, що додаються до позовної заяви, викладені в статтях 175 і 177 ЦПК України.
У ч.1, п.4, 5 ч.3 ст. 175 ЦПК України зазначено, що у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них;  виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.
Разом з тим, за змістом статей 13 та 175 ЦПК України позивач на власний розсуд обґрунтовує свої вимоги з викладом відповідних обставин та зазначенням доказів, що підтверджують такі обставини. Невідповідність зазначених у позовній заяві обставин чи доказів на підтвердження позовних вимог, неточність формулювань позовних вимог, їх неузгодження із способами захисту порушеного права, недоведеність підстав позову за кожною вимогою не перешкоджає розгляду справи, оскільки може бути підставою для відмови в задоволенні позову по суті, а не для визнання позовної заяви неподаною та її повернення.
Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
У справі «Bellet v. France», Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Як зазначено в рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13.01.2000 року та в рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28.10.1998 року, надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Згідно з позицією ЄСПЛ основною складовою права на суд є право доступу в тому розумінні, що особі має бути забезпечено можливість звернутися до суду для вирішення певного питання, і держава не повинна чинити правових чи практичних перешкод для здійснення цього права.
Вказані обставини справи свідчать про необхідність надати позивачу можливість захистити своє право в суді. Інакший підхід був би виявом надмірного формалізму та міг би розцінюватись як обмеження особи в доступі до суду, яке захищається статтею 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У цій справі зі змісту позовної заяви та позовної заяви (уточненої) на виконання ухвали вбачається, що позивачем зазначено обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги, а також вказано, що він надав докази, якими, на його думку, ці обставини підтверджуються.
Згідно роз`яснень пункту 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», подання доказів можливе на наступних стадіях цивільного процесу, тому суд не вправі через неподання доказів при пред`явленні позову залишати заяву без руху та повертати заявнику.
Згідно ч. 5 ст. 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).
Аналіз наданих сторонами доказів, здійснюється судом при вирішенні справи - спору по суті, а не на стадії вирішення питання про наявність чи відсутність підстав для відкриття провадження у справі, або залишення позову без руху. 
Верховний Суд у постанові від 15 липня 2020 року у справі № 760/26376/19 (провадження № 61-5037 св20) зазначив, що «ненадання відповідних доказів, які вимагає суд на стадії відкриття провадження у справі, не може бути підставою для повернення позовної заяви позивачу, оскільки останній звернувся до суду за захистом прав та надав відповідні докази, які вважав за потрібне для підтвердження своїх вимог та які вважав достатніми, указане повинно вирішуватися при ухваленні судового рішення по суті».
На стадії вирішення питання щодо відкриття провадження у справі суддя не вправі вирішувати питання достатності доказів, поданих позивачем на обґрунтування своїх вимог, а кожна сторона може розпоряджатися своїми процесуальними правами на власний розсуд та несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, відсутність певних доказів не перешкоджає розгляду справи, за результатами якого вирішується питання про доведеність чи недоведеність пред`явлених позовних вимог, оцінка доказів є можливою виключно на стадії розгляду справи по суті.
До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 08 квітня 2020 року у справі № 761/41071/19 (провадження № 61-2192св20).
Виходячи з аналізу наведених норм процесуального права, суд при вирішенні питання щодо відкриття провадження у справі, зокрема залишаючи без руху позовну заяву, не може давати оцінку зазначеним заявником доказам, їх достатності, вимагати надання доказів, встановлювати наявність чи відсутність обставин, якими обґрунтовуються вимоги.
Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що саме учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно з ч. 1,2 ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.  Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.
Відповідно до ч. 1, 2 ст.51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання залучити до участі у справі співвідповідача.
Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
Виходячи з системного аналізу вищевказаних норм діючого процесуального законодавства, тільки позивачу належить право визначення відповідача. Разом із тим, установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутності визначенні процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у подові до такого відповідача.
Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц та від 05 травня 2019 року у справі № 554/10058/17.
Згідно із роз`ясненнями, які містяться у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляду справ у суді першої інстанції» пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення позовної заяви без руху.
Однак, судом першої інстанції вказані норми процесуального права враховані не були. Фактично суд вдався до оцінки викладених позивачем обставин справи та доказів, що не віднесено до компетенції суду на стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі.
Також, повертаючи позовну заяву суд першої інстанції послався на ч. 1 ст. 177 ЦПК України, вказавши, що представник позивача адвокат Молявчик О.В. не додає жодного доказу надсилання відповідачці – ОСОБА_2 копії позовної заяви (в новій редакції) разом з додатками та доказів направлення додатків до позовної заяви (в новій редакції) Шаргродській міській раді.
Пунктом 2 частини 1 статті 177 ЦПК України передбачено, що у разі подання до суду позовної заяви та документів, що додаються до неї, в електронній формі через електронний кабінет позивач зобов`язаний додати до позовної заяви доказ надсилання іншим учасникам справи копій поданих до суду документів з урахуванням положень статті 43 цього Кодексу.
Частиною 7 ст. 43 ЦПК України передбачено, що, у разі подання до суду в електронній формі заяви по суті справи, зустрічного позову, заяви про збільшення або зменшення позовних вимог, заяви про зміну предмета або підстав позову, заяви про залучення третьої особи, апеляційної скарги, касаційної скарги та документів, що до них додаються, учасник справи зобов`язаний надати доказ надсилання таких матеріалів іншим учасникам справи.
Такі документи в електронній формі направляються з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, шляхом надсилання до електронного кабінету іншого учасника справи, а у разі відсутності в іншого учасника справи електронного кабінету чи відсутності відомостей про наявність в іншого учасника справи електронного кабінету - у паперовій формі листом з описом вкладення.
З матеріалів справи вбачається, що позовна заява, яка зареєстрована місцевим судом 11 березня 2026 року (а.с.2 – 3), була подана засобами поштового зв`язку (а.с.16), а лише на виконання вимог ухвали суду 17 березня 2026 року представник позивача адвокат Молявчик О.В. через систему «Електронний суд» подав позовну заяву (уточнену).
Враховуючи викладене, висновки суду першої інстанції про повернення позовної заяви з підстав не виконання позивачем вимог передбачених п. 2 ч. 1 ст. 177 ЦПК України є передчасними, оскільки позовна заява не залишалась без руху з цих підстав, на що судом не було звернуто увагу.
Таким чином апеляційний суд вважає, що повернення позовної заяви із підстав, наведених судом першої інстанції, є формальним та сумнівним з точки зору дотримання права позивача на доступ до правосуддя, проголошеного ст. 55 Конституції України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
Наведені в апеляційній скарзі доводи є суттєвими та дають підстави вважати, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, що призвело до постановлення незаконної ухвали.
За таких обставин, відповідно до ч. 1 ст. 379 ЦПК України є підстави для скасування ухвали, що перешкоджає подальшому провадженню у справі і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
Керуючись ст.ст.367, 374, 379, 381-384 ЦПК України, суд, 

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Молявчика Олексія Валерійовича задовольнити.
Ухвалу Шаргородського районного суду Вінницької області від 18 березня 2026 року про повернення позовної заяви скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий     О. Ю. Береговий 

Судді      О. С. Панасюк 

Т. М. Шемета