ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29 травня 2026 року	справа № 380/7471/26	
м. Львів
Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Коморного О.І., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 про визнання протиправними дій Військової частини НОМЕР_1 та зобов`язання вчинити дії.
Обставини справи.
До Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 з вимогами:
- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 щомісячної індексації-різниці за період з 01 березня 2018 року по 31 грудня 2022 року в сумі 4040,27 грн, відповідно до абзаців 4, 6 пункту 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щомісячну індексацію-різниці грошового забезпечення в сумі 4040,27 грн. за період з 01 березня 2018 року по 31 грудня 2022 року із застосуванням місяця за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - березень 2018 року, відповідно до абзаців 4, 6 пункту 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрат частини доходів, у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по день фактичної виплати індексації, відповідно до Закону України від 19 жовтня 2000 року №2050-111 «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів, у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44.
Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивачка зазначає, що військовою частиною НОМЕР_1 лише частково виконано рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08 липня 2025 року у справі № 380/6141/25. Зокрема, на виконання вказаного судового рішення відповідач нарахував та виплатив їй індексацію грошового забезпечення виключно за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року. Водночас законна вимога щодо нарахування та виплати індексації за наступний період — з 01 березня 2018 року по 31 грудня 2022 року — залишилася невиконаною, оскільки відповідач протиправно не застосував механізм виплати «індексації-різниці».
Позивачка деталізує, що в базовому місяці — березні 2018 року — фактичний розмір її грошового забезпечення зріс на суму 422,88 грн. Оскільки ця сума підвищення доходу є значно меншою за суму можливої індексації, яка склалася у тому ж місяці та становила 4463,15 грн, відповідно до імперативних приписів абзаців 3– 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою КМУ від 17.07.2003 № 1078, вона набула право на щомісячне отримання фіксованої «індексації-різниці». Згідно з наведеним позивачкою розрахунком, розмір такої щомісячної виплати становить 4040,27 грн (4463,15 грн – 422,88 грн) і має виплачуватися стабільно до моменту наступного підвищення посадових окладів. 
Зважаючи на тривалу невиплату належних сум, позивачка також просить зобов`язати відповідача нарахувати компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати відповідно до Закону № 2050-ІІІ, із обов`язковою одночасною компенсацією сум утриманого податку на доходи фізичних осіб (ПДФО) згідно з Порядком № 44.
Ухвалою від 22 квітня 2026 року відкрито провадження у адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, за наявними у справі матеріалами.
Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, у якому заявлені вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні в повному обсязі. Свою правову позицію військова частина обґрунтовує низкою матеріальних та процесуальних аргументів. По-перше, відповідач наголошує, що проведення індексації грошового забезпечення здійснюється виключно в межах наявних фінансових ресурсів та затверджених бюджетних асигнувань. По-друге, військова частина стверджує, що в березні 2018 року загальний розмір грошового забезпечення позивачки зріс на суму, яка значно перевищує суму потенційно можливої індексації, а тому правові підстави для нарахування та виплати їй «індексації-різниці» відсутні.
Крім того, відповідач заявляє про пропуск позивачкою встановленого статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України шестимісячного строку звернення до суду. На думку військової частини, оскільки грошове забезпечення має характер щомісячних виплат, позивачка щоразу при їх отриманні повинна була знати про розмір нарахованих їй сум та застосовані розрахункові величини, однак звернулася до суду зі значним запізненням. 
ідповідач зауважує, що визначення алгоритму та здійснення розрахунків суми індексації належить до виключних дискреційних повноважень фінансово-економічного органу військової частини, у які суд не вправі втручатися.
Оцінюючи викладене у відзиві прохання відповідача про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін, то вказане клопотання не було оформлене як окремий вмотивований процесуальний документ (відповідно до вимог статті 167 КАС України), а характер спірних правовідносин (нарахування фіксованої соціальної виплати) є типовим і базується виключно на математичному аналізі письмових фінансових довідок, наявних у матеріалах справи, що не вимагає надання додаткових усних пояснень учасниками процесу.
Відповідно до вимог статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративну справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.
Суд повно, всебічно та об`єктивно дослідив матеріали адміністративної справи, з`ясував всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та 
в с т а н о в и в :
Позивачка ОСОБА_1 , проходила військову службу у лавах Збройних Сил України. У період до 05 травня 2023 року вона обіймала посаду начальника зміни роти зв`язку батальйону зв`язку та автоматизованих систем управління Військової частини НОМЕР_1 (дислокація — АДРЕСА_1 ) у військовому званні «майстер-сержант».
Відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 05 травня 2023 року № 129, ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів матеріального і грошового забезпечення. 
Підставою для виключення став наказ командира повітряного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (по особовому складу) від 27 квітня 2023 року № 24-РС, згідно з яким позивачку було направлено для подальшого проходження військової служби до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_1 ) на посаду штаб-сержанта 2 категорії відділу впровадження та супроводження інформаційних (автоматизованих) систем штабу.
Надалі, наказом командира Військової частини НОМЕР_3 (по стройовій частині) від 12 лютого 2025 року № 43, винесеним на підставі наказу командира повітряного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 09 лютого 2025 року № 6-РС, ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас за підпунктом «г» (через сімейні обставини або інші поважні причини, якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу — у зв`язку з тим, що обоє із подружжя проходять військову службу і мають на утриманні неповнолітню дитину віком до 18 років) пункту 3 частини п`ятої та пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з правом носіння військової форми одягу. Позивачку виключено зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_3 та направлено для взяття на первинний військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_2 .
На виконання судового рішенняу у справі № 380/6141/25 фінансовим органом Військової частини НОМЕР_1 27 лютого 2026 року на картковий рахунок позивачки перераховано грошові кошти у загальному розмірі 11 250,75 грн. 
Вказана сума за своєю правовою природою є виплатою індексації грошового забезпечення виключно за спірний період, а саме з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року включно (із застосуванням базового січня 2008 року).
Водночас аналіз долучених до матеріалів справи письмових доказів, зокрема довідки Військової частини НОМЕР_1 про індексацію грошового забезпечення від 08 квітня 2026 року № 1146/91/354/ПС, свідчить про те, що відповідач ухилився від належного виконання судового рішення в частині нарахування та виплати індексації за період з 01 березня 2018 року по 31 грудня 2022 року. 
Зі змісту вказаного документа встановлено, що щомісячна фіксована сума індексації-різниці фінансовим органом частини взагалі не розраховувалася і не виплачувалася. 
Натомість відповідач здійснив нарахування лише так званої поточної індексації (яка у грошовому еквіваленті становила: у грудні 2018 року — 71,08 грн, протягом 2019 року — від 71,08 грн до 216,51 грн, протягом 2020 року — від 216,51 грн до 233,81 грн, протягом 2021 року — від 331,42 грн до 563,19 грн, а протягом 2022 року — від 563,19 грн до 1470,83 грн наростаючим підсумком).
Згідно з іншою наявною у матеріалах справи довідкою Військової частини НОМЕР_1 про складові та розміри грошового забезпечення від 08 квітня 2026 року № 1146/91/353, судом встановлено фінансові показники доходу позивачки без урахування індексації на зламі нормативного регулювання.
Так, у лютому 2018 року розмір її грошового забезпечення (із урахуванням лише постійних, базових складових: посадового окладу в розмірі 760,00 грн, окладу за військовим званням у розмірі 60,00 грн та надбавки за вислугу років у розмірі 246,00 грн, а також щомісячної премії та додаткових надбавок) становив у сукупності 8492,48 грн (а.с.19).
У березні 2018 року, у зв`язку з набранням чинності постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців...», розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за аналогічними постійними складовими (посадовий оклад — 3260,00 грн, оклад за званням — 950,00 грн, надбавка за вислугу років — 1684,00 грн та відповідні оновлені відсотки премії й надбавки за особливості служби) склав 8915,36 грн (а.с.19).
Таким чином, сума фактичного підвищення постійного грошового доходу позивачки у березні 2018 року порівняно з лютим 2018 року склала 422,88 грн (8915,36 грн – 8492,48 грн).
Не погоджуючись із повнотою та правильністю здійснених відповідачем у лютому 2026 року фінансових розрахунків, позивачка 17 березня 2026 року звернулася до командира Військової частини НОМЕР_1 із письмовою заявою (зареєстрована в журналі вхідного діловодства за № 285). 
У цій заяві вона просила надати деталізоване обґрунтування проведених виплат та вимагала здійснити повне нарахування фіксованої суми індексації-різниці за період з 01 березня 2018 року по 31 грудня 2022 року на підставі приписів абзаців 3– 6 пункту 5 Порядку № 1078 з урахуванням раніше ухваленого судового рішення. 
Проте відповідач у задоволенні заяви фактично відмовив, що стало підставою для виникнення нового публічно-правового спору між сторонами, який стосується безпосередньо правильності, методики та обсягу обчислення суми соціальної виплати.
Вирішуючи спір по суті в цій частині позовних вимог та надаючи правову оцінку бездіяльності відповідача, суд керується такими мотивами та нормами права.
Завданням адміністративного судочинства, відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі — КАС України), є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Закріплений у статті 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. 
Водночас, згідно з частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Основоположні права військовослужбовців на належне матеріальне забезпечення закріплені у Законі України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-ХІІ. 
Згідно з абзацом 1 частини першої статті 9 цього Закону, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби.
Відповідно до частин другої та третьої статті 9 Закону № 2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення та одноразові додаткові види. При цьому законодавцем імперативно встановлено, що грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін визначає Закон України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 № 1282-XII (далі — Закон № 1282-XII). 
Відповідно до статей 1 та 2 цього Закону індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема оплата праці (грошове забезпечення).
Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення регулюються Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 (далі — Порядок № 1078). Згідно з пунктом 6 цього Порядку підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.
У зв`язку з прийняттям Кабінетом Міністрів України постанови від 09.12.2015 № 1013 істотно змінився механізм індексації. Так, пункт 5 Порядку № 1078 було викладено у новій редакції, згідно з якою сума індексації у місяці підвищення тарифних ставок (окладів) не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу.
Водночас абзацами 4 та 6 пункту 5 Порядку № 1078 встановлено: якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу. 
У разі коли відбувається підвищення тарифної ставки (посадового окладу), у місяці підвищення враховуються всі складові грошового доходу, які не мають разового характеру. Ця сума індексації-різниці виплачується до наступного підвищення тарифних ставок (окладів) і до неї надалі додається поточна індексація.
У постанові від 20.04.2023 у справі № 320/8554/21 Верховний Суд виснував, що Порядок № 1078 передбачає можливість виплати двох видів індексації грошового доходу: поточної та індексації-різниці. Системний аналіз пункту 1 та абзаців четвертого, шостого пункту 5 Порядку № 1078 дає суду підстави зробити висновок, що нарахування й виплата індексації-різниці мають щомісячний фіксований характер, гарантуються законом і є обов`язковими.
Враховуючи те, що індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій, повноваження військової частини щодо виплати цієї суми не є дискреційними. Своєю чергою, обмежене фінансування чи посилання на відсутність бюджетних асигнувань жодним чином не впливає на право позивача отримати такий вид індексації.
З урахуванням того факту, що 01.03.2018 набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704, якою були встановлені нові розміри окладів військовослужбовців, березень 2018 року став місяцем підвищення доходу позивачки, за яким слід здійснювати обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації.
У зв`язку із підвищенням у березні 2018 року доходу позивачки, відповідач зобов`язаний був вирішити питання щодо наявності права на отримання суми індексації-різниці. Відповідний алгоритм дій та застосування норм права у подібних правовідносинах визначений сталою практикою Верховного Суду, викладеною у постановах від 23.03.2023 у справі № 400/3826/21, від 29.03.2023 у справі № 380/5493/21, від 06.04.2023 у справі № 420/11424/21, від 20.04.2023 у справі № 320/8554/21 та від 30.11.2023 у справі № 420/5384/23, яку суд обов`язково враховує в силу приписів частини п`ятої статті 242 КАС України.
Дослідивши наявну в матеріалах справи довідку щодо нарахованого грошового забезпечення, суд встановив, що у спірний період, а саме з 01 березня 2018 року, відповідач не здійснював нарахування та виплату позивачу такого гарантованого виду доходу, як фіксована сума індексації (індексація-різниця). 
При цьому суд акцентує увагу на тому, що в ході судового розгляду відповідач вказаних фактичних обставин жодним чином не спростував та належних і допустимих доказів протилежного суду не надав.
Надаючи правову оцінку такій бездіяльності фінансового органу, суд зазначає, що з огляду на імперативні приписи абзацу четвертого пункту 5 Порядку № 1078, позивач (військовослужбовець) набуває беззаперечне право на щомісячне отримання суми індексації-різниці за однієї визначеної умови: якщо фактичний розмір підвищення його грошового доходу у базовому місяці (яким у даному випадку є березень 2018 року) дорівнює або є об`єктивно меншим за суму потенційно можливої індексації, що вже склалася та підлягала б виплаті у цьому ж березні 2018 року.
Якщо ця умова наявна, то розмір належної індексації-різниці визначається як різниця між сумою можливої індексації і розміром підвищення доходу.
Отже, для застосування вищенаведених положень Порядку № 1078 та встановлення наявності/відсутності у позивача права на індексацію-різницю, враховуючи висновки Верховного Суду, викладені у вищевказаних постановах, суд повинен встановити:
- розмір підвищення доходу позивача в березні 2018 року (А);
- суму можливої індексації грошового забезпечення позивача в березні 2018 року (Б);
- чи перевищує розмір підвищення доходу (А) суму можливої індексації (Б).
Розмір підвищення доходу в березні 2018 року (А) визначається як різниця між сумою грошового забезпечення в березні 2018 року та сумою грошового забезпечення в лютому 2018 року.
В обидві ці суми враховуються складові грошового забезпечення, які не мають разового характеру (речення другого абзацу п`ятого пункт 5 Порядку № 1078).
Сума можливої індексації грошового забезпечення в березні 2018 року (Б) визначається як результат множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, актуального для березня 2018 року, на величину приросту індексу споживчих цін у березні 2018 року, поділений на 100 відсотків (абзац п`ятий пункту 4 Порядку № 1078).
Якщо розмір підвищення доходу в березні 2018 року (А) дорівнює або є меншим за суму можливої індексації, що склалася у березні 2018 року (Б), то це є підставою для нарахування й виплати позивачу індексації-різниці до чергового підвищення тарифних ставок (окладів) або до дати звільнення зі служби.
Як уже було зазначено, у такому випадку відповідно до абзацу четвертого пункту 5 Порядку № 1078 сума індексації-різниці в березні 2018 року розраховується як різниця між сумою можливої індексації (Б) і розміром підвищення доходу (А).
Застосовуючи наведений вище правовий алгоритм до встановлених фактичних обставин справи, з метою визначення наявності у позивача права на виплату фіксованої індексації-різниці, суд здійснив детальний аналіз фінансових складових його грошового забезпечення.
З довідки про нарахування грошового забезпечення ОСОБА_1 за лютий-березень 2018 року встановлено, що грошове забезпечення позивачки за лютий 2018 року становило - 8492,48 грн., за березень 2018 року становить - 8915,36 грн, тобто дохід грошового забезпечення збільшився на суму 422,88 грн.
Відповідно до абзацу 5 пункту 4 Порядку №1078 сума індексації грошового забезпечення за березень 2018 року розраховується як: прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01.03.2018 помножити на величину приросту індексу споживчих цін і поділити на 100 відсотків (1762,00грн*253,30%/100 = 4463,15грн) (вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22.06.2023 у справі №520/6243/22).
Оскільки грошовий дохід позивачки збільшився на суму 422,88 грн. тому починаючи з березня 2018 року сума індексації з урахуванням абзаців 3,4 пункту 5 Порядку №1078 має виплачуватися у розмірі 4040,27 грн. (4463,15 - 422,88 = 4040,27) до моменту наступного підвищення посадового окладу чи до дня звільнення.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23.03.2023 у справі №400/3826/21
Зважаючи на викладене, фінансовий орган відповідача, діючи в межах покладених на нього законодавством обов`язків, повинен був своєчасно та в повному обсязі нараховувати та щомісячно виплачувати позивачу фіксовану суму індексації-різниці в розмірі 44040,27 грн. 
Така виплата мала здійснюватися систематично, починаючи з 01 березня 2018 року і аж до моменту чергового підвищення тарифних ставок (посадових окладів) за займаною позивачем посадою або до дати його фактичного звільнення з військової служби та виключення зі списків особового складу.
Систематичне нездійснення вказаних виплат призвело до неправомірного заниження загального рівня грошового забезпечення військовослужбовця. 
Відтак, суд приходить до переконання, що бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу індексації-різниці у визначеному законом розмірі є необґрунтованою та грубо протиправною, такою, що безпосередньо порушує конституційні соціально-економічні гарантії позивача.
Оцінюючи позовні вимоги в межах визначеного позивачкою спірного періоду (з 01 березня 2018 року по 31 грудня 2022 року), суд констатує, що право на отримання фіксованої індексації-різниці у розмірі 4040,27 грн щомісяця у цей проміжок часу було абсолютним і не підлягало жодним законодавчим обмеженням чи зупиненням.
Матеріалами справи підтверджується, що в окремі місяці відповідач нараховував позивачці поточну індексацію (внаслідок перевищення величини індексу споживчих цін встановленого порогу). Разом з тим, суд наголошує, що виплата такої поточної індексації за жодних обставин не поглинає та не виключає імперативної необхідності щомісячної виплати індексації-різниці на виконання вимог абзаців 4, 5, 6 пункту 5 Порядку № 1078. Ці дві величини мають співіснувати, доповнюючи одна одну.
Отже, встановивши факт протиправної бездіяльності, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги у цій частині та зобов`язати відповідача нарахувати і виплатити позивачці за період з 01.03.2018 по 31.12.2022 індексацію-різницю у щомісячному розмірі 4040,27 грн (з урахуванням раніше виплачених сум поточної індексації за цей же період, щоб уникнути подвійного стягнення одних і тих самих коштів).
Щодо позовних вимог про нарахування та виплату компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення суд зазначає таке.
Питання, повязані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України від 19 жовтня 2000 року № 2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати» (далі - Закон № 2050) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 (далі - Порядок № 159).
За статтею 1 Закону № 2050 підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення); сума індексації грошових доходів громадян та інші (стаття 2 Закону № 2050).
Відповідно до статті 3 вказаного Закону сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
При вирішенні позовної вимоги суд враховує актуальну правову позицію Верховного Суду, викладену, зокрема, у постанові від 29 травня 2025 року у справі № 640/12053/21 (адміністративне провадження № К/990/38312/23), яка стосувалася аналогічних правовідносин.
У зазначеній постанові Верховний Суд, аналізуючи положення статей 1-3 Закону № 2050-ІІІ, дійшов висновку, що використане у статті 3 формулювання «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.
Верховний Суд наголосив, що наведене нормативне регулювання не встановлює першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність виплату компенсації втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням.
Зміст і правова природа спірних правовідносин дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.
Такий підхід до розуміння зазначених норм права сформульований Верховним Судом України (наприклад, у постанові від 19 грудня 2011 року у справі № 6-58цс11) та підтримується усталеною практикою Верховного Суду (зокрема, у постановах від 22 червня 2018 року у справі № 810/1092/17, від 13 січня 2020 року у справі № 803/203/17, від 23 лютого 2021 року у справі № 803/1423/17, від 29 квітня 2021 року у справі № 240/6583/20).
Щодо грошової компенсації сум утриманого податку на доходи фізичних осіб (ПДФО)
Вирішуючи вимоги в частині компенсації сум податку, суд зазначає, що згідно з чинним податковим законодавством України, грошове забезпечення військовослужбовців підлягає оподаткуванню податком на доходи фізичних осіб на загальних підставах.
Разом з тим, з метою посилення соціального захисту осіб, які виконують чи виконували обов`язки несення служби, пунктом 168.5 статті 168 Податкового кодексу України встановлено гарантоване право на отримання повної та рівноцінної компенсації втрат доходів у розмірі утриманого податку. Механізм такої виплати деталізовано Порядком виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44 (далі — Порядок № 44).
Відповідно до пункту 2 Порядку № 44 (у редакції постанови КМУ від 31.05.2017 № 375), дія цього компенсаційного механізму поширюється у тому числі на осіб, звільнених зі служби, для відшкодування утриманих сум ПДФО з їх грошового забезпечення та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження військової служби. 
З огляду на те, що стягувана заборгованість (індексація-різниця та суми компенсації інфляційних втрат) виплачується за минулі періоди служби, відповідач при виплаті цих коштів зобов`язаний одночасно нарахувати та виплатити позивачці рівноцінну компенсацію утриманого ПДФО, щоб забезпечити отримання нею сум «на руки» в повному обсязі.
Оцінка доказів, застосування процесуальних норм та обрання ефективного способу захисту
Оцінюючи правомірність дій та бездіяльності відповідача, суд керується положеннями частини другої статті 2 КАС України, яка зобов`язує суд перевіряти, чи прийняті рішення та вчинені дії на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, обґрунтовано, безсторонньо, пропорційно та з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.
Згідно з частиною першою статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до частин першої та другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Водночас, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень процесуальний обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності безумовно покладається на відповідача. Суд констатує, що відповідач — Військова частина НОМЕР_1 — як суб`єкт владних повноважень не виконав свій процесуальний обов`язок та не довів належними, достатніми і допустимими доказами правомірності ухилення від виплати фіксованої індексації-різниці.
Згідно зі статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Обираючи належний, дієвий та ефективний спосіб захисту порушеного права позивачки, суд виходить з приписів статті 5 та статті 245 КАС України. Згідно з пунктом 4 частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання вчинити певні дії. Європейський суд з прав людини у своїй сталій практиці неодноразово наголошував (зокрема, у контексті статті 13 Конвенції), що засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом. 
Ефективний засіб захисту повинен забезпечити повне поновлення порушеного права і одержання особою реального бажаного результату, виключаючи необхідність повторного звернення до суду.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до приписів статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд зазначає наступне.
Позивачка ОСОБА_1 , маючи статус учасника бойових дій (що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_4 від 09.04.2020) та звертаючись до суду з вимогами, які за своєю правовою природою є вимогами про стягнення заробітної плати (грошового забезпечення), на підставі пунктів 1 та 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору в усіх судових інстанціях.
З огляду на те, що позивачка судовий збір за подання даного адміністративного позову фактично не сплачувала, правові підстави для стягнення судових витрат на її користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача відсутні. 
Інших документально підтверджених судових витрат (зокрема, витрат на професійну правничу допомогу), пов`язаних з розглядом цієї справи, сторонами до суду не заявлено.
Керуючись статтями 2, 5, 6, 9, 14, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 
у х в а л и в :
1. Позов задовольнити повністю.
2. Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 щомісячної індексації-різниці за період з 01 березня 2018 року по 31 грудня 2022 року в сумі 4040,27 грн, відповідно до абзаців 4, 6 пункту 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078.
3. Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_6 ) щомісячну індексацію-різниці грошового забезпечення в сумі 4040,27 грн. за період з 01 березня 2018 року по 31 грудня 2022 року із застосуванням місяця за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - березень 2018 року, відповідно до абзаців 4, 6 пункту 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44
4. Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_6 ) компенсацію втрат частини доходів, у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по день фактичної виплати індексації, відповідно до Закону України від 19 жовтня 2000 року №2050-111 «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів, у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44.
5. Судові витрати розподілу не підлягають.
Відповідно до статті 255 КАС України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Згідно зі статтею 295 КАС України рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Восьмого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складений 29 травня 2026 року.
Суддя Коморний О.І.