Справа № 331/1178/26
Провадження № 2-а/331/37/2026

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2026 року         м. Запоріжжя
Олександрівський районний суд міста Запоріжжя у складі:
головуючого судді Каретник Ю.М., 
за участю секретаря судового засідання Данилевської О.С., 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в залі суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення,
В С Т А Н О В И В:
До Олександрівського районного суду міста Запоріжжя надійшов вищезазначений адміністративний позов, в якому позивач через свого представника просить суд визнати протиправною та скасувати постанову №2073 від 22.09.2025, винесену ІНФОРМАЦІЯ_2 , якою позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.210 КУпАП і накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 17000 грн., а також просить провадження у справі закрити у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.210 КУпАП.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 22.09.2025 начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 винесено постанову №2073 у справі про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210 КУпАП, якою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено на нього штраф у розмірі 17000,00 грн. 
Відповідно до оскаржуваної постанови, суть правопорушення зводиться до того, що позивач у порушення абз.2 ч.10 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» не подав відомості про результати медичних огляді. Проте, за твердженням представника позивача, таке твердження повністю суперечить примітці до ст. 210 КУпАП. Згідно з останньою, адміністративна відповідальність не застосовується, якщо дані про особу відповідач може отримати через електронну інформаційну взаємодію з державними реєстрами. Така позиція законодавця була остаточно закріплена Законом (на основі законопроєкту № 12066), що впровадив систему «цифрової ВЛК» та зобов`язав органи влади забезпечити автоматичну передачу даних медичних оглядів про придатність до військової служби безпосередньо до Реєстру «Оберіг». Оскільки відомості про інвалідність позивача наявні в електронних системах МОЗ та Пенсійного фонду України, відповідач мав безперешкодний доступ до цієї інформації в автоматизованому режимі.
Позивач не згоден з притягненням його до адміністративної відповідальності та вважає постанову незаконною і такою, що підлягає скасуванню, а провадження у справі вважає таким, що підлягає закриттю, у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.210 КУпАП.
При цьому, представник позивача посилається на те, що 11.09.2025 позивач був зупинений представниками ТЦК та СП для перевірки документів, під час якої він надав вичерпні пояснення щодо свого правового статусу, зазначивши, що замість військового квитка йому видана довідка № 146. Саме того дня позивачу було вперше вручено повістку на проходження ВЛК, до вказаного моменту позивач жодного разу не отримував повісток ані у письмовій формі, ані в електронному вигляді через застосунок «Резерв+». Отримавши таку повістку вперше, позивач, як законослухняний громадянин, негайно розпочав процедуру медичного обстеження, фактично виконуючи волю відповідача та вимоги чинного законодавства щодо уточнення персональних даних.
У той час як позивач сумлінно проходив ВЛК, відповідач, діючи всупереч засадам прозорості та справедливості, вже 22 вересня 2025 року, тобто лише через одинадцять днів після вручення повістки, виніс оскаржувану постанову про накладення штрафу в розмірі 17000,00 грн. Притягнення до відповідальності за «неповне уточнення даних» відбулося саме в той момент, коли позивач перебував у процесі активного виконання цього обов`язку за щойно виданою повісткою, що свідчить про штучне створення складу правопорушення. Кінцевим результатом вказаного медичного обстеження стало офіційне встановлення позивачу 30 вересня 2025 року ІІ групи інвалідності, що згідно зі ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» надає йому законодавче право на відстрочку від призову.
Крім того, представник позивача зазначив про безумовний сплив строків притягнення до адміністративної відповідальності за неоновлення даних. Зміни до законодавства зобов`язали військовозобов`язаних оновити дані до 16 липня 2024 року, а відповідно до ч. 9 ст. 38 КУпАП у період мобілізації накласти стягнення можна не пізніше одного року з моменту вчинення порушення. Таким чином, з 17 липня 2025 року Відповідач втратив право штрафувати за події 2024 року.
Також представник позивача звернув увагу на те, що протокол № 2073 від 11.09.2025 був складений старшим стрільцем ОСОБА_2 , який є військовослужбовцем рядового складу підрозділу охорони. Відповідно до положень статті 255 КУпАП, право складати протоколи за правопорушення, передбачені статтею 210 КУпАП, надано виключно уповноваженим на те посадовим особам ТЦК та СП, до яких особа, що склала протокол — не належить, що робить вказаний протокол юридично нікчемним доказом.
Крім того, відповідач проігнорував обов`язок, встановлений статтею 285 КУпАП, не надіславши копію постанови протягом трьох днів після її винесення, що призвело до того, що позивач продовжував проходити ВЛК, навіть не підозрюючи про наявність щодо нього репресивного рішення. Про існуючий штраф позивач дізнався лише 28.01.2026, коли внаслідок примусового виконання постанови було заблоковано його банківський рахунок, на який нараховується єдине джерело його існування — пенсія по інвалідності.  
Також представник позивача зазначив стосовно неправомірного стягнення штрафу у розмірі 34000,00 грн., оскільки позивачу постанова не надсилалася і останній був позбавлений законного права на її оскарження у встановлений строк.
Ухвалою судді Олександрівського районного суду міста Запоріжжя від 16.02.2026 позовну заяву було залишено без руху і надано позивачу та його представнику строк для усунення недоліків.
У зв`язку з тим, що у встановлений суддею строк недоліки позовної заяви було усунуто, ухвалою судді Олександрівського районного суду міста Запоріжжя від 23.02.2026 визнано поважними причини пропуску позивачем строку звернення до суду з даним позовом, провадження у справі відкрито, розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного провадження з викликом сторін, встановлено відповідачу строк для подання відзиву. 
02.03.2026, тобто у встановлений суддею в ухвалі про відкриття провадження у справі строк, від представника відповідача Куліченка Є.В. надійшов відзив на позовну заяву, у якому він просив залишити позовну заяву позивача без задоволення. На обґрунтування своєї позиції він, зокрема, зазначив, що під час складання протоколу №2073 від 11.09.2025 про адміністративне правопорушення, громадянина ОСОБА_1 ознайомлено з правами та обов`язками особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, в тому числі зі змістом ст. 268 КУпАП та ст. 63 Конституції України. Доказом підтвердження присутності громадянина ОСОБА_1 при складанні протоколу є той факт, що останній власноруч поставив свій підпис у самому протоколі. За результатами розгляду матеріалів справи №2073 від 11.09.2025 винесена постанова №2073 від 22.09.2025 про притягнення громадянина ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.3 ст. 210 КУпАП і накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 17000,00 гривень. Згідно даних Єдиного електронного реєстру військовозобов`язаних «Оберіг» громадянин ОСОБА_1 перебував на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_3 з 27.08.1997. 
Положенням про військово-лікарську експертизу в Збройних силах України, затвердженим Наказом МОУ від 14.08.2008 №402, визначено, що під час дії воєнного стану висновок ВЛК діє один рік. Під час складання протоколу №2073 від 11.09.2025 були наявні відомості про те, що позивач не уточняв відомості про стан здоров`я. Отже, притягнення позивача до адміністративної відповідальності як порушника законодавства, є законним та обґрунтованим, так як позивач не уточнив відомості про стан здоров`я та не пройшов вчасно військово-лікарську комісію. Докази виконання військового обов`язку позивач до суду не надав. При цьому, на час розгляду адміністративної справи громадянин ОСОБА_1 не був діючим військовослужбовцем, на момент вчинення позивачем правопорушення діяв особливий період. Наявні в матеріалах справи докази не спростовують вчинення позивачем інкримінованого правопорушення.
03.03.2026 від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якій зазначено, зокрема, про те, що відповідач не виконав обов`язку щодо надсилання документів позивачу у встановленому законодавством України порядку та не надав докази направлення на поштову адресу позивача копії відзиву з додатками. Відповідачем у справі є фізична особа, яка не має зареєстрованого електронного кабінету в «Електронному суді», в такому випадку документи направляються їй у паперовій формі листом з описом вкладення. Внаслідок невиконання цього обов`язку, за твердженням представника позивача, відзив не повинен братися судом до уваги.
Незважаючи на те, що відзив подано до суду з порушенням вимог законодавства, представник відповідача звернула увагу суду на те, що позивач не заперечує, що відповідач має право на розгляд справ про адміністративні правопорушення, передбачене статтями 210, 210-1, 211 КУпАП. Позов обґрунтований тим, що будь-які дії відповідач має право робити лише в порядку, встановленому чинним законодавством, а протокол № 2073 від 11.09.2025 був складений старшим стрільцем ОСОБА_2 , який є військовослужбовцем рядового складу підрозділу охорони. Відповідно до положень ст. 255 КУпАП, право складати протоколи за правопорушення, передбачені статтею 210 КУпАП, надано виключно уповноваженим на те посадовим особам ТЦК та СП, до яких особа, що склала протокол — не належить, що робить вказаний протокол юридично нікчемним доказом. Крім того, відповідач, посилаючись на приписи Правил військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, закріплених у Додатку 2 до Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2022 №1487, не зазначив та не підтвердив належними доказами, який саме з цих обов`язків нібито порушено позивачем. У своєму відзиві відповідач підтверджує, що згідно даних Єдиного електронного реєстру військовозобов`язаних «Оберіг» громадянин ОСОБА_1 , перебував на військовому обліку ІНФОРМАЦІЯ_3 з 27.08.1997. Крім того, відповідач зазначає, що ОСОБА_1 був присутній під час складання адміністративного протоколу і його було під підпис ознайомлено з правами та обов`язками. Однак, присутність або відсутність позивача при складенні протоколу жодним чином не знімає обов`язку з відповідача дотримання визначеного порядку складання такого протоколу. Складання протоколу про адміністративне правопорушення неуповноваженою особою є підставою для визнання цього протоколу неналежним та недопустимим доказом, що тягне за собою закриття провадження у справі за відсутністю складу правопорушення. При опитуванні та складанні протоколу позивач повідомив відповідачу, що жодного разу повістку на проходження ВЛК не отримував.
Позивачем заперечується факт оповіщення його про необхідність прибуття до РТЦК, а тому з метою повного та всебічного розгляду даної справи необхідним є з`ясування факту належного інформування позивача про обов`язок з`явитись до РТЦК. При цьому, відповідач не надав належних та допустимих доказів факту належного інформування позивача про обов`язок з`явитись до РТЦК.
Крім того, відповідачем доказів того, що позивач був присутній при розгляді справи про адміністративне правопорушення, та /або доказів того, що йому надсилалася оскаржувана постанова, до матеріалів справи не додано.
Також посилання відповідача на те, що Положенням про військово-лікарську експертизу в Збройних силах України, затвердженим Наказом МОУ від 14.08.2008 №402, визначено, що під час дії воєнного стану висновок ВЛК діє один рік і під час складання протоколу №2073 від 11.09.2025 були відомості про те, що позивач не уточняв відомості про стан здоров`я, взагалі є введенням суду в оману та не відповідає дійсності і не стосується предмета доказування.
Представник позивача у зв`язку з цим вказує, що наразі жоден висновок ВЛК не оскаржується та не є предметом доказування у цій справі. Крім того, суб`єктивне ставлення до терміну дії висновку ВЛК позивача жодним чином не стосується будь-яких правопорушень військовозобов`язаних, адже термін будь-якого медичного документу не респондується зі строками обов`язків, і такі строки відсутні в прив`язці один до одного. Предметом цього позову є порушення відповідачем вимог закону при складанні протоколу та ухваленні постанови про притягнення до адміністративної відповідальності. До матеріалів справи не додано доказів того, що до складання протоколу або розгляду справи, позивач отримував направлення на проходження ВЛК або повістки на проходження ВЛК (як вбачається з матеріалів справи, першу повістку на проходження ВЛК відповідач надав позивачу 11.09.2025). Більш того, за твердженням представника позивача, посилання представника відповідача на те, що висновок ВЛК діє рік, не стосується предмету доказування, адже відповідач притягнув безпідставно позивача до відповідальності за «неповне уточнення даних» (не в повному обсязі уточнив свої дані). При цьому, позивач не міг уточними свої дані, коли проходив лікування, обстеження та ВЛК у той час. 
Також представник позивача звернула увагу на те, що протокол про адміністративне правопорушення датовано 11.09.2025, розгляд справи про адміністративне правопорушення відбувся 22.09.2025, а згідно направлення відповідач лише 11.09.2025 направив позивача на ВЛК. При цьому, згідно повістки на ВКЛ 5172 позивачу запропоновано з`явитися до ТЦК 17.09.2025 або в день закінчення ВЛК. Згідно Довідки ВЛК від 11.09.2025 позивач потребує дообстеження і у ній зазначено хвороби, на які він хворіє. Інші посилання представника відповідача на загальні норми законодавства, на переконання представника позивача, не відносяться до предмету доказування та містять у собі лише формальне зазначення приписів закону. Правова ж позиція позивача підтверджується висновками судів по аналогічним справам. 
З урахуванням наведених доводів, представник позивача наполягає на тому, що оскаржувана постанова наведеним вимогам не відповідає, оскільки прийнята не на підставі та не у спосіб, що передбачені КУпАП (зокрема, без урахування положень примітки до ст. 210 КУпАП), необґрунтовано, тобто, без урахування всіх обставин, які є важливими для прийняття такого рішення, а відтак, підлягає скасуванню.
Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явилися, але представник позивача надіслала до суду заяву, в якій просила позов задовольнити та розглянути справу за її відсутності та за відсутності позивача.
Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час і місце проведення судових засідань повідомлявся належним чином, що підтверджується довідками про отримання судових повісток в електронному кабінеті системи «Електронний суд».
Відповідно до ч. 3 ст. 205 КАС України у разі повторної неявки повідомленого належним чином відповідача в судове засідання, суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів.
Зважаючи на викладене, суд вирішує дану справу на підставі наявних у ній доказів.
Дослідивши наявні у справі письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.
Так, згідно довідки №146 (замість військового квитка) ОСОБА_1 взятий на облік Жовтневого РВК міста Запоріжжя Запорізької області з 27.08.1997.
Відповідно до довідки про доставлення (супроводження) громадянина до територіального центру комплектування та соціальної підтримки позивач ОСОБА_1 11.09.2025 о 09:54 год. був доставлений ДОП ВП №2 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області до ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Цього ж дня, ОСОБА_1 під підпис видане направлення на ВЛК №4860547 до КНП «Міська лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги» Запорізької міської ради для визначення придатності до військової служби та повістку на ВЛК №5172.
Згідно довідки №10960 проходження ВЛК позивачем розпочато 11.09.2025.
За результатами проходження ВЛК ОСОБА_1 встановлено інвалідність 2 групи, що підтверджується Витягом з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи №244/25/7275/В, дата прийняття рішення 05.11.2025, номер рішення 244/25/7275/Р, пенсійним посвідченням серії НОМЕР_1 від 03.12.2025 з терміном дії: довічно.
Із долученої до матеріалів справи копії протоколу №2073 про адміністративне правопорушення від 11.09.2025 судом встановлено, що старшим стрільцем 2 відділення охорони взводу охорони ІНФОРМАЦІЯ_1 старшим солдатом ОСОБА_2 складено цей протокол у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 не в повному обсязі уточнив свої персональні дані у районному (міському) територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки – відомості про результати медичних оглядів, що проводяться з метою визначення придатності до виконання військового обов`язку, чим порушив вимоги абзацу 2 частини 10 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», підпункту 10-1 пункту 1 Додатку 2 до Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2022 року №1487. Враховуючи, що вищезазначені дії (бездіяльність) скоєні в умовах особливого періоду, то ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210 КУпАП. Також у вказаному протоколі вказано про ознайомлення ОСОБА_1 під особистий підпис із положеннями ст. 63 Конституції України та правами і обов`язками, передбаченими ст. 268 КУпАП. Крім того, його було повідомлено під підпис про те, що розгляд справи про адміністративне правопорушення відбудеться об 11 год. 00 хв. 22 вересня 2025 року у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_1 . Також у вказаному протоколі ОСОБА_1 зазначив про те, що військового квитка у нього немає, оскільки замість нього видано довідку №147, на ВЛК не отримував повісток жодного разу. 
Із копії постанови №2073 по справі про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210 КУпАП від 22.09.2025, яка винесена начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 полковником ОСОБА_3 , встановлено, що під час загальної мобілізації громадянин ОСОБА_1 , порушуючи вимоги абзацу 6 пункту 3 статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», абзацу 2 частини 10 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», підпункту 10-1 пункту 1 Додатку 2 до Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2022 року №1487, пункту 22 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року №560 «Про затвердження Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період», будучи зобов`язаним протягом 60 днів з дня набрання чинності Указом Президента України про оголошення мобілізації, затвердженим Верховною Радою України, уточнити свої облікові дані через центри надання адміністративних послуг або електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста, або у територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки за місцем свого перебування або знаходження, не в повному обсязі уточнив свої персональні дані, а саме: відомості про результати медичних оглядів, що проводяться з метою визначення придатності до виконання військового обов`язку. Враховуючи, що вищезазначені дії (бездіяльність) скоєні в умовах особливого періоду, то громадянин ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210 КУпАП. Тому начальник ІНФОРМАЦІЯ_1 полковник ОСОБА_3 постановив притягнути ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210 КУпАП і накласти на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 17000,00 грн.
На підставі вищевказаної постанови та заяви ІНФОРМАЦІЯ_1 №Ю/6790/13 від 05.12.2025 про примусове виконання рішення в порядку ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» головним державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Гостіщевою Т.М. відкрито виконавче провадження №80084814 від 27.01.2026 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ІНФОРМАЦІЯ_4 штрафу у розмірі 34000,00 грн.
Оскільки позивач не отримував постанови про накладення адміністративного стягнення, представник позивача - адвокат Железняк-Кранг І.В. зверталася до відповідача по справі із заявою від 29.01.2026 про надання належним чином завіреної копії оскаржуваної постанови. 
Також представник позивача зверталася до Олександрівського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції м. Одеса із заявою від 03.02.2026 про надання копії постанови про відкриття виконавчого провадження. 
Оцінюючи вказані докази, суд враховує, що відповідно до п.1 ч.1 ст.20 КАС України місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності.
За змістом ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Особливості розгляду справ про адміністративні правопорушення, передбачені статтями 210 і 210-1 цього Кодексу, а також про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, безпеки на автомобільному транспорті та про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису), встановлюються статтями 279-1 - 279-9 цього Кодексу.
При цьому, ст. 279-9 КУпАП регламентує питання щодо розгляду справ про адміністративні правопорушення, пов`язані з порушенням призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку та порушенням законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, у випадках, якщо особа не оспорює допущене порушення, згодна на притягнення її до адміністративної відповідальності за її відсутності та подала про це відповідну заяву.
Отже, особа, яка уповноважена розглядати справу про адміністративне правопорушення зобов`язана, по-перше, встановити склад правопорушення, яким відповідно до статті 9 КУпАП є протиправна дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність, по-друге, дослідити докази та оцінити їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю (ст.252 КУпАП).
Статтею 7 КУпАП передбачено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. При цьому, провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законів.
Згідно зі ст.246 КУпАП порядок провадження в справах про адміністративні правопорушення в органах (посадовими особами), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, визначається цим кодексом та іншими законами України.
Відповідно до ч. 2 ст. 255 КУпАП у справах про адміністративні правопорушення, розгляд яких віднесено до відання органів, зазначених у статтях 222 - 244-21, 244-24 цього Кодексу, протоколи про правопорушення мають право складати уповноважені на те посадові особи цих органів.
У зв`язку з цим суд не погоджується з твердженням представника позивача про те, що у даному випадку протокол про адміністративне правопорушення складено неуповноваженою на те посадовою особою, оскільки протокол №2073 про адміністративне правопорушення від 11.09.2025 було складено старшим стрільцем 2 відділення охорони взводу охорони ІНФОРМАЦІЯ_1 старшим солдатом ОСОБА_2 , який є посадовою особою саме ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Доказів того, що старший солдат ОСОБА_2 не мав права складати протоколи про адміністративні правопорушення, матеріали справи не містять.
У той же час суд звертає увагу на те, що відповідно до ч. 1 ст. 256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, прізвище викривача (за його письмовою згодою), якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі.
Проте, у даному випадку у протоколі №2073 про адміністративне правопорушення від 11.09.2025 у порушення вимог ч. 1 ст. 256 КУпАП не було зазначено місце і час вчинення адміністративного правопорушення, а суть правопорушення викладена досить загально, без посилання на конкретні факти та обставини, які дійсно поза розумним сумнівом свідчать про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого саме ч. 3 ст. 210 КУпАП.
Крім того, особа, яка складала протокол про адміністративне правопорушення, у протоколі №2073 про адміністративне правопорушення від 11.09.2025 посилалася на порушення позивачемпп. 10-1 п. 1 Додатку 2 до Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2022 року №1487. Однак, дану норму було виключено на підставі Постанови КМУ № 916 від 30.07.2025. Тобто, станом на дату складання цього протоколу вказана норма втратила чинність і тому її порушення не могло стати підставою для складання щодо позивача протоколу про адміністративне правопорушення.
При цьому, з огляду на встановлені фактичні обставини справи, протокол №2073 про адміністративне правопорушення від 11.09.2025 не може вважатися належним доказом у даній справі у розумінні ст.251 КУпАП, оскільки за своєю правовою природою він не є самостійним беззаперечним доказом, а обставини, викладені у ньому, повинні бути перевірені за допомогою інших доказів, які б підтверджували вину особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, і не викликали б у особи, яка розглядає справу про адміністративне правопорушення, жодних сумнівів щодо їх належності та допустимості.
Однак, відповідачем не було надано до суду саме тих доказів, які були долучені до протокол №2073 про адміністративне правопорушення від 11.09.2025 і які досліджувала особа, яка розглядала справу про адміністративне правопорушення.
Крім того, суд враховує, що відповідно до ст. 235 КУпАП територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (статті 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України). Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.
Натомість, у порушення ст. ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП керівник ІНФОРМАЦІЯ_1 повно і об`єктивно не з`ясував обставини справи, не з`ясував чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності.
Так, ч. 3 ст. 210 КУпАП встановлено адміністративну відповідальність за порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку в особливий період.
Відповідно до ст.1 Закону України «Про оборону України» особливий період – це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. 
Відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» та відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24.02.2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №2102-IX від 24.02.2022, у зв`язку із військовою агресією РФ, в Україні введено воєнний стан із 05.30 години 24.02.2022 строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово продовжувався та діє до теперішнього часу.
Відповідно до Указу Президента України №69/2022 від 24.02.2022 «Про загальну мобілізацію», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про загальну мобілізацію»» № 7113 від 03.03.2022, Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» №3543-XII від 21.10.1993 оголошено загальну мобілізацію.
У той же час, суд, встановивши обставини даної справи, дослідивши та оцінивши докази у їх сукупності та взаємозв`язку, дійшов висновку про відсутність в діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210 КУпАП, з наступних підстав.
Відповідно до абц.8 ч.3 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовий обов`язок включає дотримання правил військового обліку.
Згідно із абз. 6 п. 3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» інші військовозобов`язані протягом 60 днів з дня набрання чинності указом Президента України про оголошення мобілізації, затвердженим Верховною Радою України, зобов`язані уточнити свої облікові дані через центри надання адміністративних послуг або електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста, або у територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки за місцем свого перебування або знаходження.
Відповідно до абз. 2 ч. 10 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України, які підлягають взяттю на військовий облік, перебувають на військовому обліку призовників або у запасі Збройних Сил України, у запасі Служби безпеки України, розвідувальних органів України чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані: уточнити протягом 60 днів з дня набрання чинності указом Президента України про оголошення мобілізації, затвердженим Верховною Радою України, свої персональні дані через центр надання адміністративних послуг або через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста, або у територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки.
Згідно з п. 22 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року №560, резервісти та військовозобов`язані протягом 60 днів з дня набрання чинності Указом Президента України про оголошення мобілізації, затвердженим Верховною Радою України, зобов`язані уточнити свої облікові дані (адресу місця проживання, номери засобів зв`язку, адреси електронної пошти (за наявності) та інші персональні дані) через центри надання адміністративних послуг або електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста, або у районному (міському) територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки за місцем свого перебування або місцезнаходження чи відповідному підрозділі розвідувальних органів України, Центральному управлінні або регіональному органі СБУ. Резервісти та військовозобов`язані, які перебувають на військовому обліку в органах СБУ, підрозділах розвідувальних органів, у яких відсутній (які втратили) військово-обліковий документ, уточнюють свої облікові дані (адресу місця проживання, номер телефону, адресу електронної пошти (за наявності) та інші персональні дані) у відповідному підрозділі розвідувальних органів, Центральному управлінні або регіональному органі СБУ, де вони перебувають на військовому обліку. У такому разі під час уточнення облікових даних їм оформляється військово-обліковий документ. Резервісти та військовозобов`язані, які перебувають на військовому обліку в районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, у яких відсутній (які втратили) військово-обліковий документ, уточнюють свої облікові дані (адресу місця проживання, номер телефону, адресу електронної пошти (за наявності) та інші персональні дані шляхом оформлення військово-облікового документа в електронній формі.
Тобто, вказані норми визначають обов`язок військовозобов`язаних протягом 60 днів з дня набрання чинності указом Президента України про оголошення мобілізації, затвердженим Верховною Радою України, уточнити свої облікові дані через центри надання адміністративних послуг або електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста, або у територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки за місцем свого перебування або знаходження.
У той же час, як вже зазначалося вище, пп. 10-1 п. 1 Додатку 2 до Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2022 року №1487, на який посилається в оскаржуваній постанові від 22.09.2025 начальник  ІНФОРМАЦІЯ_1 , виключено на підставі Постанови КМУ № 916 від 30.07.2025. Тобто, станом на дату складання оскаржуваної постанови вказана норма втратила чинність і тому її порушення не могло стати підставою для притягнення особи до адміністративної відповідальності.
У той же час, суд враховує також, що згідно з пп. 8 п.1 Правил військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, який є Додатком 2 до Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2022 року №1487, у випадку зміни персональних даних, зазначених у пунктах 7 та 7-1 частини першої статті 7 Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів, повідомляти про такі зміни в семиденний строк через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста або особисто шляхом прибуття до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки чи його відділу. Такі персональні дані можуть повідомлятися не частіше ніж один раз на сім днів через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного.
Відповідно до п. 17-1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів», до персональних даних призовника, військовозобов`язаного та резервіста належать, зокрема, відомості про результати медичних оглядів, що проводяться з метою визначення придатності до виконання військового обов`язку.
Відповідно до ч.13 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та з метою якісного проведення призову громадян на строкову військову службу за станом здоров`я, прийняття громадян на військову службу за контрактом, проведення медичного огляду військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів для визначення ступеня придатності до військової служби та визначення ступеня придатності льотного складу до льотної роботи, Наказом Міністерства оборони України від 14.08.2008 року № 402 затверджено Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України.
Відповідно до зазначеного Положення, ним визначається процедура проведення військово-лікарської експертизи військово-лікарськими комісіями.
Для визначення ступеня придатності до військової служби проводиться Військово-лікарська експертиза.
Для проведення військово-лікарської експертизи створюються військово-лікарські комісії, штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі). Штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі) ВЛК (лікарсько-льотні комісії) приймають постанови.
Постанови ВЛК (ЛЛК) оформлюються свідоцтвом про хворобу, довідкою військово-лікарської комісії.
Як встановлено судом, станом на 11.09.2025 (дату складання протоколу про адміністративне правопорушення) остаточне рішення ВЛК за результатами медичного огляду та обстеження позивача не прийняте.
Отже, остаточні результати медичних оглядів, які оформлюються відповідним рішенням ВЛК, на момент складання протоколу позивачем не були отримані, та як наслідок у позивача не виникло обов`язку щодо особистого їх повідомлення відповідачу. 
При цьому, докази того, що позивачу до 11.09.2025 вручалися повістки на проходження ВЛК, представником відповідача надані не були.
Окрім цього суд звертає увагу, що відповідно до примітки до ст. 210 КУпАП норми статей 210, 210-1 цього Кодексу не застосовуються у разі можливості отримання держателем Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів персональних даних призовника, військовозобов`язаного, резервіста шляхом електронної інформаційної взаємодії з іншими інформаційно-комунікаційними системами, реєстрами (у тому числі публічними), базами (банками) даних, держателями (розпорядниками, адміністраторами) яких є державні органи.
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів» Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів - інформаційно-комунікаційна система, призначена для збирання, зберігання, обробки та використання даних про призовників, військовозобов`язаних та резервістів, створена для забезпечення військового обліку громадян України. 
Одним із основних завдань Реєстру є ідентифікація призовників, військовозобов`язаних, резервістів та забезпечення ведення військового обліку громадян України (п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів»).
Згідно з ч.1 ст.6 Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів» до Реєстру вносяться, обробляються та зберігаються в базі даних Реєстру такі відомості: персональні дані призовників, військовозобов`язаних та резервістів; службові дані призовників, військовозобов`язаних та резервістів.
До персональних даних призовника, військовозобов`язаного та резервіста, серед інших, належать, зокрема, відомості про результати медичних оглядів, що проводяться з метою визначення придатності до виконання військового обов`язку (п. 17-1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів»).
Як встановлено судом, відповідно до оскаржуваної постанови від 22.09.2025 № 2073 по справі про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210 КУпАП, тобто порушення військовозобов`язаними чи призовниками законодавства про військовий обов`язок і військову службу, яке виявилося у тому, що він не в повному обсязі уточнив свої персональні дані, а саме: відомості про результати медичних оглядів, що проводяться з метою визначення придатності до виконання військового обов`язку.
При цьому оскаржувана постанова, як і інші надані сторонами матеріали справи, не містять виклад конкретних обставин, установлених під час розгляду справи, і посилання на докази, на підставі яких ці обставини були встановлені, конкретної та однозначної суті адміністративного правопорушення та відомостей про спробу отримання держателем Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів необхідних персональних даних позивача шляхом електронної інформаційної взаємодії з іншими інформаційно-комунікаційними системами, реєстрами (у тому числі публічними), базами (банками) даних, держателями (розпорядниками, адміністраторами) яких є державні органи, що не відповідає вимогам, встановленим у ст. 283 КУпАП.
При цьому, згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 13 Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів», для формування бази даних Реєстру Центральна виборча комісія, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, та центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, подають шляхом електронної взаємодії Держателю Реєстру відомості, передбачені статтею 7 цього Закону, стосовно усіх громадян України віком від 18 до 60 років. До Реєстру вносяться відомості, визначені статтею 6 цього Закону, одержані від призовників, військовозобов`язаних та резервістів або шляхом електронної інформаційної взаємодії з іншими інформаційно-комунікаційними системами, реєстрами (у тому числі публічними), базами (банками) даних, держателями (розпорядниками, адміністраторами) яких є державні органи, передбачені частиною третьою статті 14 цього Закону.
Відповідно до абз. 1 ч. 3 ст. 14 Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів» актуалізація бази даних Реєстру здійснюється на підставі відомостей, що вносяться органами ведення Реєстру, а також шляхом електронної інформаційної взаємодії (обміну відомостями) між Реєстром та інформаційно-комунікаційними системами, реєстрами (у тому числі публічними), базами (банками) даних, держателями (розпорядниками, адміністраторами) яких є державні органи, передбачені цією частиною.
Перелік органів, від яких органи ведення Реєстру одержують відповідну інформації наведено у абзацах 3-12 частини 3 статті 14 Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів».
Органи ведення Реєстру одержують, серед іншого, в електронному вигляді від центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, - відомості, зазначені у пункті 17-1 частини першої статті 7 цього Закону (доповнено новим абзацом згідно із Законом № 4497-IX від 17.06.2025, набрав чинності з 09.07.2025).
Таким чином, виходячи з вищевказаних норм Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів», інформацію, яку не оновив позивач, відповідач отримує від уповноважених органів та з реєстрів, до яких має доступ в електронному вигляді (окрім пунктів 23 та 34 ч. 1 ст. 7 Закону №1951-VIII).
Однак, незважаючи на вищевикладені вимоги законодавства України відповідач в особі начальника при винесені оскаржуваної постанови від 22.09.2026 № 2073 жодним чином не перевірив та не довів неможливість отримання держателем Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів персональних даних позивача шляхом електронної інформаційної взаємодії з іншими інформаційно-комунікаційними системами, реєстрами (у тому числі публічними), базами (банками) даних, держателями (розпорядниками, адміністраторами) яких є державні органи.
Жодних доказів неможливості отримання інформації з державних реєстрів відповідачем до відзиву не було долучено.
Крім того, відповідачем у відзиві на позов також не наведені посилання на докази, на підставі яких начальником  ІНФОРМАЦІЯ_1 було прийнято оскаржувану постанову, а також до відзиву не було долучено копій цих доказів.
Суд також враховує, що ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до ч.3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше бути негайно і детально проінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього.
У практиці Європейського Суду з прав людини прослідковується тенденція до поступової універсалізації понять «обвинувачення за адміністративним проступком» та «обвинувачення, які мають ознаки злочину», залежно від ступеня їх суспільної небезпеки (рішення у справі «Лутц проти Німеччини», «Отцюрк проти Німеччини», «Девеєр проти Бельгії», «Адольф проти Австрії» та інші). Отже, адміністративне обвинувачення має бути доведено державою в особі уповноважених на те посадових осіб, а тому особа, яка притягається до адміністративної відповідальності не зобов`язана доводити свою невинуватість.
Європейський суд з прав людини у п.34 і п. 35 постанови в справі «Абрамян проти Росії» від 9 жовтня 2008 року зазначив, що у тексті підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (див. рішення від 19 грудня 1989 року у справі «Камасінскі проти Австрії», № 9783/82, п. 79). Крім того, суд нагадує, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див.: рішення від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» [ВП], № 25444/94, п. 52; рішення від 25 липня 2000 року у справі «Матточіа проти Італії», № 23969/94, п. 58; рішення від 20 квітня 2006 року у справі «І.Н. та інші проти Австрії», № 42780/98, п. 34). Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (див. рішення від 1 березня 2001 року у справі «Даллос проти Угорщини», № 29082/95, п. 47). Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (див. зазначені рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47).
У даному ж випадку, на переконання суду, суть висунутого позивачу обвинувачення у вчиненні адміністративного правопорушення, викладена не достатньо конкретно, щоб забезпечити йому можливість належним чином підготуватися до захисту від цього обвинувачення, враховуючи, серед іншого, посилання на норму, яка втратила чинність.
Всі інші доводи сторін не спростовують наведених вище висновків суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
Згідно з абз 1 ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 77 КАС України суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
У даному ж випадку, на переконання суду, відповідач своїх обов`язків, передбачених ч. 2 ст. 77 КАС України, належним чином не виконав і не довів правомірності прийняття оскаржуваної постанови, обмежившись цитуванням у відзиві норм чинного законодавства.
Тому з огляду на встановлені обставини справи суд не вбачає наявності в діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210 КУпАП.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ч.3 ст.286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що оскаржувана постанова про накладення на позивача адміністративного стягнення не відповідає вимогам КУпАП, винесена за відсутності в діях позивача поза розумним сумнівом складу адміністративного правопорушення, а отже не є законною.
У зв`язку з цим суд вбачає підстави для задоволення позовних вимог у повному обсязі, скасування оскаржуваної постанови і закриття справи про адміністративне правопорушення.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.
Оскільки, у даному випадку позивачем було сплачено судовий збір у сумі 605,00 грн. відповідно до квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки № ПН4286448 від 10.02.2026, на підставі ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» у даній справі мав бути сплачений судовий збір у сумі 532,48 грн. і суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі, судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 532,48 грн. стягуються на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, а судовий збір у сумі 72,52 грн. підлягає поверненню позивачу як надмірно сплачений.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 5, 9, 77, 79, 241-246, 286 КАС України, суд
У Х В А Л И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення задовольнити.
Скасувати постанову №2073 по справі про адміністративне правопорушення за частиною третьою статті 210 Кодексу України про адміністративні правопорушення від 22.09.2025, винесену начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 , якою ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.210 КУпАП і накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 17000 грн. і закрити справу про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.210 КУпАП
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 532 (п`ятсот тридцять дві) гривні 48 копійок.
Головному управлінню Державної казначейської служби України у Запорізькій області повернути ОСОБА_1 надмірно сплачену суму судового збору у розмірі 72 гривні 52 копійок за квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки № ПН4286448 від 10.02.2026.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне рішення складено 05.06.2026.
Повні відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст. 246 КАС України:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ;
Відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_6 , адреса: АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ: НОМЕР_3 .

Суддя Юлія КАРЕТНИК