П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2026 року місто Київ 
справа № 945/2922/23-ц
провадження № 22-ц/824/894/2026 

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання Височанської Н.В.

сторони:
позивач - ОСОБА_1 
відповідач - Міністерство внутрішніх справ України
відповідач - Державна казначейська служба України

розглянувши в приміщенні суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 

на рішення Печерського районного суду м.Києва від 2 грудня 2024 року, ухвалене у складі судді Григоренко І.В.,-
В С Т А Н О В И В:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до МВС України, Державної казначейської служби України, у якому просила стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного казначейського рахунку на користь позивача матеріальну шкоду, завдану протиправною бездіяльністю МВС України, яка полягає у недоотримані пенсії у розмірі 125 305,06 грн., та моральну шкоду у розмірі 25 000 грн.
В обґрунтування заявлених вимог зазначала, що з 01.05.2006 по 02.05.2019 проходила службу в органах внутрішніх справ України. Наказом Міністерства внутрішніх справ України в Миколаївській області від 02.05.2019 № 6о/с її було звільнено зі служби (за віком). 07.05.2019 позивач звернулася до МВС України через їх представницький орган в Миколаївській області - ДУ «Територіальне обєднання МВС по Миколаївській області» з заявою про призначення пенсії, проте, 24.05.2019 останній повернув її заяву про призначення пенсії без реалізації. 
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 26.01.2021 у справі № 400/3511/20-а позов ОСОБА_1 до МВС України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити певні дії задоволено; визнано бездіяльність МВС України щодо залишення заяви ОСОБА_1 на призначення пенсії та доданих до неї документів (направлених листом ДУ ТМО МВС України по Миколаївській області від 15.05.2019 № 33/35-648) без реалізації протиправною; зобов`язано МВС України прийняти заяву з документами на призначення пенсії, направлених листом ДУ ТМО МВС України по Миколаївській області від 15.05.2019 № 33/35-648, оформити подання (за відповідною встановленою формою) про призначення пенсії ОСОБА_1 та направити його разом з усіма наданими документами до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області для призначення пенсії ОСОБА_1 . 
Так, на виконання зазначеного рішення суду, 16.08.2021 до ГУ ПФУ в Миколаївській області від МВС України надійшло подання з необхідними документами про призначення пенсії. На виконання рішення суду, 16.08.2021 до ГУ ПФ в Миколаївській області від МВС України надійшло подання з необхідними документами про призначення позивачу пенсії. ГУ ПФУ в Миколаївській області призначило позивачу пенсію за вислугу років, відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» з 16.08.2020. 
30.08.2021 ОСОБА_1 звернулася до ГУ ПФУ в Миколаївській області із заявою про зміну дати початку нарахуванням пенсії на 03.05.2019 замість 16.08.2020 та здійснення нарахування і виплати пенсії з нової дати. Листом від 14.09.2021 ГУ ПФУ в Миколаївській області відмовило ОСОБА_1 у призначенні пенсії з 03.05.2019, посилаючись на те, що комплект документів для призначення пенсії за вислугу років від МВС України надійшов 16.08.2021. Враховуючи, що з наступного дня після звільнення зі служби минуло більше ніж 12 місяців, пенсію за вислугу років, відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» призначено з 16.08.2020. 
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 16.11.2021 у справі № 400/8214/21-а позов ОСОБА_1 до ГУ ПФУ в Миколаївській області про визнання дій протиправними та зобов`язати вчинити дії задоволено, але постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 28.06.2022 рішення суду першої інстанції було скасовано та відмовлено у задоволенні позову.
Вважає, що судовими рішеннями було визначено протиправну бездіяльність МВС України щодо своєчасного направлення до ПФ України матеріалів для призначення пенсії, яка призвела до недоотримання позивачем пенсії за період часу з 03.05.2019 по 15.08.2020 у розмірі 125305,06 грн., у зв`язку з чим просить відшкодувати завдану їй шкоду. І як наслідок позивачу завдано моральну шкоду у розмірі 25000 грн. Посилаючись на зазначені обставини, на підставі ст. 23, 1166 Цивільного кодексу України, позивач звернулася до суду з указаним позовом.
Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 02.12.2024 відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог. 
Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивач ОСОБА_1 29.04.2025 подала через підсистему «Електронний суд» апеляційну скаргу, в якій просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.
В апеляційній скарзі зазначає, що при ухвалені оскаржуваного рішення суд першої інстанції не взяв до уваги положення ст. 82 ЦПК України, оскільки рішеннями адмінстративних судів визначено факт шкоди, винну особу та взаємопов`язаність бездіяльності винної особи із нанесенням матеріальної шкоди. Встановлено, що внаслідок не подання МВС України вчасно необхідного пакету документів, а зробив це лише 16.08.2021 на виконання судового рішення у справі № 400/8214/21, ГУ ПФУ в Миколаївській області призначило пенсію з 16.08.2020. 
У Постанові П`ятого апеляційного адміністративного суду від 28.06.2022 № 400/8214/21 зазначено, що вина у несвоєчасному поданні документів лежить на МВС України, то саме цей орган повинен нести матеріальну відповідальність у вигляді неотриманої позивачкою пенсії за період з 03.05.2019 по 15.08.2020 включно. З боку відповідача не було наведено жодного заперечення щодо проведеного розрахунку, що по суті є згодою з ним. Відповідно сума відшкодування складає 125 305,06 грн. 
Також вважає, що у зв"язку з винними діями МВС України ОСОБА_1 завдано моральної шкоди, що еквівалентно сумі в 25000 грн.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач МВС України проти такої заперечував, вважав рішення суду першої інстанції закониим та просив залишити його в силі, а також судові витрати понесені позивасем покласти на позивача.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 21 серпня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 13 листопада 2025 року в складі колегії суддів справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 9 березня 2026 року справа призначена до розгляду в судове засідання.
В судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала і просила її задовольнити.
Представник Міністерства внутрішніх справ Отрода Т.Ю. проти доводів апеляційної скарги заперечувала і просила рішення як законне і обгрунтоване залишити без змін.
Представник Державної казначейської служби України в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи був повідомлений шляхом направлення судового повідомлення до електронного кабінету, що підтверджується звітом про доставку вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду, причини своєї неявки суду не повідомив.
Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення, суд апеляційної інстанції дійшов до наступних висновків.
Судом установлено, що рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 26.01.2021 у справі № 400/3511/20 позов ОСОБА_1 до МВС України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - ОСОБА_2 про зобов`язати вчинити певні дії задоволено. Визнано бездіяльність МВС України щодо залишення заяви ОСОБА_1 на призначення пенсії та доданих до неї документів (направлених листом ДУ МВС України по Миколаївській області від 15.05.2019 № 33/35-648) без реалізації протиправною. Зобов`язано МВС України прийняти заяву з документами на призначення пенсії, направлених листом від ДУ ТМО МВС України по Миколаївській області від 15.05.2019 № 33/35-648, оформити подання (за відповідною встановленою формою) про призначення пенсії ОСОБА_1 та направити його разом з усіма наданими документами до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області для призначення пенсії ОСОБА_1 . 
Вказаним рішення суду встановлено, що 02.05.2019 ОСОБА_1 була звільнена з органів внутрішніх справ за п. 64 «а» (за віком) Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ наказом Управління Міністерства внутрішніх справ України в Миколаївській області № 6 о/с.
Згідно наказу Управління МВС України в Миколаївській області № 6 о/с встановлено вислугу років у календарному обчисленні 13 років 1 день, трудовий стаж 14 років 7 місяців 15 днів, загальний трудовий стаж 27 років 7 місяців 16 днів.
15.05.2019 позивач звернулася до МВС України з заявою про призначення пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Відповідно до листа Департаменту персоналу, організації освітньої та наукової діяльності МВС України від 24.05.2019 за № 22/6-2762 зазначено, що тривалість служби в календарному обчисленні є меншою ніж 25 років, оскільки постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 25.05.2010 по справі № 2а-566/10/1470 було зобов`язано поновити ОСОБА_1 на посаді старшого інженера сектору мереж зв`язку, аналітики та статистики відділу зв`язку, стягнуто грошове забезпечення за час вимушеного прогулу, проте суд не зобов`язав зарахувати  ОСОБА_1 період вимушеного прогулу до вислуги років. Крім того, згідно листа Департаменту персоналу, організації освітньої та наукової діяльності МВС України від 24.05.2019 за № 22/6-2762 заява про призначення пенсії та документи ОСОБА_1 . Департаментом персоналу, організації освітньої та наукової діяльності МВС України повернуті без реалізації.
Управління МВС України в Миколаївській області наказом від 06.08.2019 № 9 о/с вніс зміни до наказу від 02.05.2019 № 6 о/с в частині визначення календарної вислуги років, загального трудового стажу та вислуги років для призначення пенсії.
Так, у наказі від 06.08.2019 № 9 о/с зазначено, що вислуга років складає у календарному обчисленні - 9 років 6 місяців 5 днів, загальний трудовий стаж - 24 роки 1 місяць 20 днів та вилучено вислугу років для призначення пенсії - 27 років 7 місяців 16 днів.
На виконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 26.01.2021 у справі № 400/3511/20, Департамент персоналу МВС України листом від 10.08.2021 № С-20564/22 направив до ГУ ПФ України в Миколаївській області документи для призначення пенсії ОСОБА_1 за вислугою років.
ГУ ПФ України в Миколаївській області призначено ОСОБА_1 пенсію за вислугу років з 16.08.2020.
30.08.2021 позивач звернулась до ГУ ПФУ в Миколаївській області із заявою про зміну дати початку нарахування пенсії на 03.05.2019 замість 16.08.2020 та здійснити нарахування і виплату пенсії з нової дати.
ГУ ПФУ в Миколаївській області листом від 14.09.2021 відмовило позивачу у призначенні пенсії з 03.05.2019, посилаючись на те, що комплект документів для призначення пенсії за вислугу років від МВС України надійшов 16.08.2021. Враховуючи, що з наступного дня після звільнення зі служби минуло більше ніж 12 місяців, пенсію за вислугу років, відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», призначено з 16.08.2020.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 16.11.2021 у справі № 400/8214/21 позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області в частині неправильного визначення дати призначення пенсії та не нарахуванні пенсії ОСОБА_1 з 03.05.2019 по 15.08.2020. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області визначити 03.05.2019 як дату призначення пенсії та нарахувати і виплатити пенсію ОСОБА_1 за період з 03.05.2019 по 15.08.2020, яке постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 28.06.2022 року скасовано та відмовлено у задоволенні позову.
Відмовляючи у задоволенні позовни вимог про відшкодування матеріальної шкоди, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано належних, допустимиїх та достатніх доказів на підтвердження заподіяння шкоди відповідачем МВС України у заявленій до стягнення сумі. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не надала належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження розміру шкоди та причинно-наслідкового зв'язку між заподіяною шкодою та діями (бездіяльністю) відповідача. Відповідно суд першої інстанції вважав позовні вимоги ОСОБА_1 необгрунтованими. 
Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна, виходячи з наступного.
Статтею 3 Конституції України передбачено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Відповідно до ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно із ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Відповідно до ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самворядування незалежно від вини цих органів.
Згідно зі ст.1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежєно від вини цієї особи.
Загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, шкідливе, винне діяння завдавача шкоди (цивільне правопорушення). При вирішенні спору про відшкодування шкоди підлягають встановленою: 1) наявність шкоди; 2) протиправність діяння або бездіяльності її заподіювача; 3) причинний зв`язок між шкодою і протиправним діянням заподіювача; 4) вина заподіювача шкоди.
Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факт неправомірних дій цього органу чи його посадових або службових осіб. При цьому, факт неправомірності (незаконності) прийняття неправомірного рішення, вчинення дії чи бездіяльності органу державної влади, що призвели до завдання шкоди, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку, тобто повинен підтверджуватись відповідним рішенням, ухвалою, постановою, вироком суду, яке має значення для справи про відшкодування шкоди. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є, як правило, відповідне судове рішення, що набрало законної сили, або відповідне рішення посадових осіб органу державної влади вищого рівня.
Згідно зі ст.62 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (Закон № 2261-XII) особи, винні в порушення законодавства про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, зазхначених у цьому Закону, а також у несвоєчасному оформленні або поданні документів для призначення пенсії, у видачі для оформлення пенсій недостовірних даних і документів, несуть цивільно-правову, адміністративну або кримінальну відповідальність згідно із законом.
Установлено, що рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 26.01.2021, яке постановою П'ятого апеляційного адміністративного суду від 12.07.2021 залишено без змін ( у справі № 400/3511/20) позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано бездіяльність Міністерства внутрішніх справи України щодо залишення заяви ОСОБА_1 на призначення пенсії та доданих до неї документів (направлених листом ТУ ТМО МВС України по Миколаївській області від 15.05.2019 № 33/35-648) без реалізації протиправною. Зобов'язано Міністерство внутрішніх справи України прийняти заяву з документами на призначення пенсії, направлених листом ДУ ТМО МВС України по Миколаївський області від 15.05.2019 № 33/35-648, оформити подання (за відповідною встановленою формою) про призначення пенсії ОСОБА_1 та направити його разом з усіма наданими документами до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області для призначення пенсії ОСОБА_1 . Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем - Міністерством внутрішніх справ України протиправно повернуто ОСОБА_1 її заяву від 07.05.2019 про призначення пенсії без реалізації.
Постановою П'ятого апеляційного адміністративного суду від 28.06.2022 за наслідками розгляду апеляційної скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 16.11.2021 у справі № 400/8214/21, встановлено, що позивачка ОСОБА_1 після звільнення зі служби, яке відбулось 02.05.2019, одразу 07.05.2019 звернулась до уповноваженого органу, ДУ «Територіальне об'єднання МВС по Миколаївській області» про призначення пенсії. Однак, уповноважений орган свій обов'язок щодо надання документів до пенсійного органу не виконав, а зробив це лише 16.08.2021 на виконання судового рішення ( справа № 400/3511/20). ГУ ПФУ в Миколаївській області, керуючись вимогами частини третьої статті 50 Закону України № № 2261-XII, призначило пенсію з 16.08.2020. 
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, апеляційний адміністративний суд виходив із того, що вини пенсійного органу щодо несвоєчасного призначення пенсії ОСОБА_1 немає. Разом з тим, оскільки вина у несвоєчасному поданні документів лежить на Міністерстві внутрішніх справ України, то саме цей орган повинен нести матеріальну відповідальність у вигляді неотриманої позивачкою пенсії за період з 03.02.2019 по 15.08.2020 включно. 
Таким чином, неправомірність дій Міністерства внутрішніх справ України щодо не надання документів, необхідних для призначення ОСОБА_1 пенсії у період з 03.05.2019 по 15.08.2020 включно, встановлена рішеннями судів.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 01.06.2021 у справі № № 823/3503/14 виснував, що оскільки з вини УМВС України в Черкаській області Особа 1 став отримувати пенсію починаючи не з наступного дня його звільнення, а лише з 09.09.2010 (після надсилання УМВС України в Черкаській області подання про призначення пенсії позивачу з відповідними документами до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області), то наявні підстави для стягнення з УМВС України в Черкаській області на користь Особа 1 матеріальної шкоди у вигляді не отриманої ним пенсії за період з 24.10.2007 по 08.09.2009 включно.
Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилалсь на те, що протиправна бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України призвела до матеріальної шкоди у розмірі неотриманої пенсії за період з 03.05.2019 по 15.08.2020 у розмірі 125305,06 грн.
Із наданого позивачем до позовної заяви розрахунку шкоди, позивач зазначає, що така складається з пенсії, яка підлягала виплаті ОСОБА_1 у період з 03.05.2019 по 15.08.2020, в розмірі 82998,13 грн. та компенсації за несволєчасну виплату пенсії за цей же період в сумі 42306,93 грн.
Разом з тим, колегія суддів вважає, що оскільки в даному випадку мова йде саме про матеріальну шкоду, то в рахунок відшкодування матеріальної шкоди підлягає стяггненню з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 шкода у розмірі неотриманої пенсії за період з 03.05.2019 по 15.08.2020 в сумі 82998,13 грн.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про недовденість позивачем розміру шкоди, заподіяною Міністерством внутрішніх справ України, є помилковим.
Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, то в цій частині колегія зазначає наступне.
Згідно із ч.ч.1, 2 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Положеннями ч. 3 ст. 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Моральну шкоду позивач обгрунтовувала тим, що через протиправну бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України вона вимушена була більше 2 років жити без засобів для існування (пенсії) та можливості витрачати кошти на дитину (до складу пенсії входить допомога на неповнолітню дитину), а також була позбавлена права мирно володіти належним їй майном. Все це для позивача було стресовою ситуацією. Без коштів неможливо реалізувати свої звички в їжі, одязі, користуватись культурними цінностями, Необхідність поновлення прав призвело до неодноразового звернення позивача до судів різної інстанції. Вказане потребує не лише матеріальних витрат, а й витрат часу і емоційних затрат, що негативно впливає на здоров'я. У підсумку позивач зазначає, що моральна шкода виразилась у позбавленні можливості реалізації позивачем своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Колегія суддів, враховуючи, що рішеннями суддів визнана бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України щодо залишення заяви ОСОБА_1 на призначення пенсії та доданих до неї документів без реалізації протиправною, внаслідок чого позивач не отримувала пенсію протягом тривалого періоду часу, що мало негативні наслідки морального характеру, зокрема, душевні страждання через порушення її прав, колегія суддів вважає, що факт заподіяння позивачу моральної шкоди є доведеним.
Разом з тим, колегія суддів вважає, що позивачем розмір моральної шкоди у заявленій сумі 25000 грн. є недоведеним. Натомість з урахуванням встановлення факту заподіяння позивачу моральної шкоди бездіяльністю Міністерства внутрішніх справ України, розмір моральної шкоди колегія суддів визначає у сумі 5000 грн., яккі підлягають стягненню з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України.
Відтак висновок суду першої інстанції щодо недоведеності позивачем не доведено причинно-наслідкового зв'язку між заподіяною шкодою та діями (бездіяльністю) відповідача не відповідає обставинам справи і є помилковим.
Посилання представника Міністерства внутрішніх справ України на те, що дії Міністерства відповідали вимогам закону не моужть бути прийняті до уваги, оскільки спростовуються рішеннями судів, якими установлено протиправність бездіяльності Міністерства внутрішніх справи України щодо залишення заяви ОСОБА_1 на призначення пенсії та доданих до неї документів (направлених листом ТУ ТМО МВС України по Миколаївській області від 15.05.2019 № 33/35-648) без реалізації.
Верховний Суд у ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи.
Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.
Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Близький за змістом правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі №910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі №902/761/18, від 4 грудня 2019 року у справі №917/2101/17.
З урахування доведених тверджень позивача щодо наявності підстав для стягнення матеріальної та моральної шкоди, протиправності бездіяльності Міністерства внутрішніх справ України щодо залишення без розгляду заяви позивача про призначення пенсії та доданих до неї документів та через це не отримання нею пенсії, чим заподіяно їй шкоду, колегія суддів вважає, що у суду першої інстанції були відсутні підстави для відмови ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог.
За таких обстави рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Оскільки позивач звільнена від сплати судвого збору за законом, відповідно до положень ст.141 ЦПК України судовий збір в сумі 8799,81 грн. підлягає стягненню з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України.
Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Печерського районного суду м.Києва від 2 грудня 2024 року скасувати і ухвалити нове судове рішення наступного змісту. 
Стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 82998,13 грн. та в рахунок відшкодування моральної шкоди 5000 грн.
Стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України Державного бюджету України на користь держави судовий збір в сумі 8799,81 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови шляхом подання касаційної скарги до безпосередньо до суду касаційної інстанції. 

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна 

Судді: Л.Д. Поливач 

А.М. Стрижеус