ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2026 року	Львів	Справа № 500/5757/25 пров. № А/857/2481/26	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,
суддя Запотічний І.І., 
суддя Шинкар Т.І.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2025 року (головуючий суддя Подлісна І.М., м.Тернопіль) у справі №500/5757/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -
В С Т А Н О В И В:
06.10.2025 позивач ( ОСОБА_1 ) звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії.
Позов обґрунтовує тим, що 05.05.2025 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області із заявою про призначення пенсії за віком. За принципом екстериторіальності заяву позивача розглянуто Головним управлінням Пенсійного фонду України в Рівненській області. Своїм рішенням №192150006605 від 12.05.2025 року відповідач відмовив ОСОБА_1 у призначенні пенсії. У рішенні про відмову відповідач зазначив, що за доданими документами до страхового стажу не зараховано: період трудової діяльності з 15.09.1991 по 12.03.2002 згідно з трудовою книжкою від 03.10.1984 зараховано частково (з 15.09.1991 по 30.06.2000, з 01.12.2000 по 31.12.2000) оскільки відсутня інформація про застраховану особу за 2001,2002 роки в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; період навчання з 01.09.1979 по 23.02.1984 згідно диплому від 25.02.1984 серії НОМЕР_1 , оскільки період навчання перетинається з періодом проходження військової служби.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2025 року адміністративний позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області №192150006605 від 12.05.2025 року про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 . Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу період навчання ОСОБА_1 в Бучацькому радгоспі-технікумі Міністерства сільського господарства УРСР з 01.09.1979 по 23.02.1984, період трудової діяльності з 15.09.1991 по 12.03.2002 повністю без виключення у встановленому законом порядку та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 05.05.2025 року про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та прийнявши мотивоване рішення.
Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушенням норм матеріального права зазначив, що згідно диплому НОМЕР_1 від 25.02.1984 року позивач в 1979 році вступив до Бучацького радгоспу-технікуму Міністерства сільського господарства УРСР і в 1984 році закінчив повний курс названого технікуму по спеціальності зоотехнія з присвоєнням кваліфікації «зоотехнік». Згідно архівної довідки виданої 12.09.2025 за № 49 відокремленим структурним підрозділом «Бучацький фаховий коледж закладу вищої освіти «Подільський державний університет» ОСОБА_1 навчався в Бучацькому радгоспі технікумі з 01.09.1979 року (наказ № 66 від 23.08.1979р.) по 25 лютого 1984 року (наказ № 27 від 25.02.1984р.) на денній формі навчання за спеціальністю «Зоотехнія», здобув кваліфікацію зоотехніка із врученням диплому НОМЕР_1 . За період навчання ОСОБА_1 була надана академічна відпустка у зв`язку з призовом в ряди Радянської Армії з 20 квітня 1980 року (наказ № 34-А від 20.04.1980р.) по 30 серпня 1982 року (наказ № 68-А від 30.08.1982р.). Однак, судом першої інстанції не досліджено той факт, що зазначену довідку позивач до заяви про призначення пенсії не надавав, а тому вона не була врахована при винесенні спірного рішення. Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог позивача. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити.
27.02.2026 позивачем до суду подано відзив на апеляційну скаргу. Доводи відзиву аналогічні доводам адміністративного позову. Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги.
У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС) суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступні підстави.
Судом встановлені наступні обставини.
ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 . Станом на 14.02.2025 йому виповнилося 63 роки.
Пенсійний вік, визначений ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» становить 60 років.
Необхідний страховий стаж визначений ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» становить 22 роки.
У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу: з 01.01.2025 по 31.12.2025 - від 22 до 32 років.
У зв`язку з досягненням 63 річного віку та наявності стажу 22 роки позивач 05.05.2025 року звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області із заявою про призначення пенсії за віком.
За принципом екстериторіальності заяву позивача розглянуто Головним управлінням Пенсійного фонду України в Рівненській області.
Своїм рішенням №192150006605 від 12.05.2025 року Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області відмовив ОСОБА_1 у призначенні пенсії.
У рішенні про відмову відповідач зазначив, що за доданими документами до страхового стажу не зараховано: період трудової діяльності з 15.09.1991 по 12.03.2002 р. згідно з трудовою книжкою від 03.10.1984р. зараховано частково (з 15.09.1991 по 30.06.2000, з 01.12.2000 по 31.12.2000) оскільки відсутня інформація про застраховану особу за 2001,2002 роки в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; період навчання з 01.09.1979 по 23.02.1984 згідно диплому від 25.02.1984 серії НОМЕР_1 , оскільки період навчання перетинається з періодом проходження військової служби.
Страховий стаж ОСОБА_1 за даними відповідача становить 18 років 08 місяців 15 днів. У зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу 22 роки в призначенні пенсії позивачу відмовлено.
Не погоджуючись з наведеним, позивач звернувся в суд першої інстанції з позовом.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів ті обставини, на яких ґрунтуються його заперечення.
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком з огляду на наступне.
Згідно із положеннями ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України від 05.11.1991 №1788-XII "Про пенсійне забезпечення" (Закон №1788-XII) та Законом України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (Закон №1058-IV).
Пунктом першим частини першої статті 8 Закону №1058-IV передбачено, що право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.
Періоди, з яких складається страховий стаж, визначені в статті 24 Закону №1058-IV, відповідно до якої страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок (частина перша статті 24).
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (частина друга статті 24 Закону №1058-IV).
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (частина четверта статті 24 Закону №1058-IV).
У законодавстві, що діяло раніше (до 01.01.2004), зокрема, у статті 56 Закону №1788-XII передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативі незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру тривалості роботи і тривалості перерв.
За змістом положень статті 62 Закону України №1788-ХІІ, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Право органів, які призначають пенсію, вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі, не повинно нівелювати обов`язок пенсійного органу щодо установлення права особи на одержання пенсії на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів, як це визначено у пункті 4.7 Порядку №22-1.
Оглядаючи матеріали справи, колегія суддів зазначає наступне.
На день звернення до органу Пенсійного фонду України про призначення пенсії Позивачу виповнилось 63 роки і він має необхідний страховий стаж 22 роки згідно поданих ним документів.
Так, згідно диплому НОМЕР_1 від 25.02.1984 року позивач в 1979 році вступив до Бучацького радгоспу-технікуму Міністерства сільського господарства УРСР і в 1984 році закінчив повний курс названого технікуму по спеціальності зоотехнія з присвоєнням кваліфікації «зоотехнік».
Згідно архівної довідки виданої 12.09.2025 за № 49 відокремленим структурним підрозділом «Бучацький фаховий коледж закладу вищої освіти «Подільський державний університет» ОСОБА_1 навчався в Бучацькому радгоспі-технікумі з 01.09.1979 року (наказ № 66 від 23.08.1979р.) по 25 лютого 1984 року (наказ № 27 від 25.02.1984р.) на денній формі навчання за спеціальністю «Зоотехнія», здобув кваліфікацію зоотехніка із врученням диплому НОМЕР_1 .
За період навчання ОСОБА_1 була надана академічна відпустка у зв`язку з призовом в ряди Радянської Армії з 20 квітня 1980 року (наказ № 34-А від 20.04.1980р.) по 30 серпня 1982 року (наказ № 68-А від 30.08.1982р.).
Навчальний заклад в подальшому кілька разів перейменовувався. Наказом Міністерства АПК України № 371 від 18.12.1998 року Бучацький радгосп-технікум перейменовано на Бучацький державний аграрний коледж.
Наказом по Подільському державному аграрно-технічному університеті № 125 від 19.07.2006 року Бучацький державний аграрний коледж реорганізовано на Бучацький коледж Подільського ДАТУ.
Наказом Міністерства освіти і науки України № 1025 від 28.09.2021 року Бучацький коледж Подільського державного аграрно-технічного університету перейменовано на Відокремлений структурний підрозділ «Бучацький фаховий коледж закладу вищої освіти «Подільський державний університет».
Згідно довідки ІНФОРМАЦІЯ_2 № 517 від 08.08.2025р. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дійсно з 12.05.1980 року по 03.06.1982 року проходив строкову службу.
Таким чином, навчання позивача в Бучацькому радгоспі-технікумі було поєднане з призовом та службою в армії.
За відомостями військового квитка серії НОМЕР_2 від 10.08.1991 та довідки ІНФОРМАЦІЯ_2 № 517 від 08.08.2025р. період проходження військової служби з 12.05.1980 року по 03.06.1982 року та навчання з 01.09.1979 року по 25 лютого 1984 року збігаються. Оскільки страховий стаж, за загальним правилом, враховується в одинарному розмірі, то правомірно його зарахування до страхового стажу в частині одного періоду - періоду навчання з 01.09.1979 року по 25 лютого 1984 року.
Згідно з частиною третьою статті 56 Закону «Про пенсійне забезпечення» №1788-XII до стажу роботи зараховується також навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.
Законодавство колишнього СРСР і чинне законодавство України передбачають зарахування періоду проходження військової служби до різних видів трудового стажу.
Зокрема, Законом СРСР від 12 липня 1967 року «Про загальний військовий обов`язок» і Положенням про пільги для військовослужбовців, військовозобов`язаних, осіб, звільнених з військової служби у відставку, та їх сімей, затвердженим Постановою Ради Міністрів СРСР від 17 лютого 1981 року №193, було передбачено зарахування часу перебування громадян на дійсній військовій службі у Збройних Силах СРСР до загального трудового стажу, безперервного трудового стажу та стажу роботи за спеціальністю.
У частині першій статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" №2232-ХІІ від 25 березня 1992 року зазначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Відповідно до статті 62 Закону №1788-XII постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (Порядок №637).
Пунктами 1, 2 Порядку №637 визначено, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.
Відповідно до пункту 3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Лише за відсутності трудової книжки або відсутності записів у ній, наявності неправильних чи неточних записів у трудовій книжці відповідач вправі вимагати від заявника подання додаткових документів на підтвердження страхового стажу.
На момент внесення записів до трудової книжки позивача діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20 липня 1974 року №162 (у редакції постанови Держкомпраці СРСР від 02 серпня 1985 року №252, зі змінами, внесеними постановою Держкомпраці СРСР від 19 жовтня 1990 року №412 (Інструкція №162), та Інструкція про ведення трудових книжок, затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за №110 (Інструкція №58), які містять аналогічні положення про те, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника; трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.
Відповідно до пунктів 2.3, 2.4, 2.8 глави 2 Інструкції №58 записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення. Якщо підприємство, яке зробило неправильний або неточний запис, ліквідоване, відповідний запис робиться правонаступником і засвідчується печаткою, а в разі його відсутності - вищестоящою організацією, якій було підпорядковане підприємство, а в разі його відсутності - облархівом, держархівом м. Києва, держархівом м. Севастополя і держархівом при Раді Міністрів Криму. Аналогічні за змістом положення містила також Інструкція №162.
Законодавством визначено порядок організації ведення, обліку, зберігання і видачу трудових книжок працівників, а також встановлено відповідальність за порушення такого порядку. Всі записи, які мають відношення до трудової діяльності працівника та вносяться до трудової книжки, можуть бути внесені вичерпним колом осіб, насамперед керівником підприємства, установи, організації в порядку, строк та спосіб, передбачений відповідним законодавством. Самостійне внесення працівником відомостей щодо своєї трудової діяльності, а також внесення виправлень у разі неправильного або неточного запису не передбачено.
Отже, обов`язок щодо внесення достовірних та правильних записів до трудової книжки працівника покладається саме на власника підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган.
Так, згідно записів трудової книжки від 03.10.1984 року позивач в період з 15.09.1991 по 12.03.2002 працював в Бучацькому радгоспі на посаді зоотехніка по відгодівлі худоби з оплатою згідно штатного розпису.
Згідно архівної довідки архівного відділу Чортківської районної військової адміністрації Тернопільської області №888/03-01 від 15.07.2025 року розпорядженням голови Бучацької райдержадміністрації Тернопільської області від 07.07.1996р. № 304 Бучацький радгосп перейменовано у КСП «Бучацькі Гаї».
Розпорядженням голови Бучацької районної державної адміністрації від 30.09.1997р. № 408 КСП «Бучацькі Гаї» перейменовано у ВАТ «Бучацькі Гаї». В подальшому ВАТ «Бучацькі Гаї» перейменовано в ПАП «Бучацькі Гаї», яке є правонаступником вищезгаданих організацій.
Згідно довідки № 4 від 18.09.2025р. Товариство з додатковою відповідальністю «Бучацькі Гаї» є правонаступником ВАТ а в подальшому ПАП «Бучацькі Гаї».
Як зазначено у згаданій вище довідці, в 2000-2002 роках у зв`язку з важкою фінансово-економічною ситуацією оплата праці працівників підприємства ВАТ «Бучацькі Гаї» у якому працював Позивач, згідно Закону України «Про оплату праці» проводилась в натуральному вигляді продукцією власного виробництва, а саме: зерном і комбікормами, м`ясо-молочними продуктами, будівельними матеріалами, тощо. Також у вказаний період практикувалися скорочені робочі дні, позапланові відпустки за власний рахунок працівників, бартерні розрахунки.
Згідно архівної довідки архівного відділу Чортківської районної військової адміністрації Тернопільської області № 877/03-01 від 15.07.2025р. в документах архівного фонду ВАТ «Бучацькі Гаї» в книгах нарахування заробітної плати є відомості про нарахування заробітної плати ОСОБА_1 в 2000-2002 роках, що є підтвердженням фактичних обставин, наведених в довідці Товариства з додатковою відповідальністю «Бучацькі Гаї» №4 від 18.09.2925.
Також, слід зазначити, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року №301 "Про трудові книжки працівників" відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, а тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, а отже, й не може впливати на її особисті права.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09.08.2019 року по справі №654/890/17 (провадження №К/9901/22832/18), яка в силу положень частини п`ятої статті 242 КАС України враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
В постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17 (провадження №К/9901/110/17) Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зазначив, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача її конституційного права на соціальний захист.
Отже, з вищенаведеного слідує, що позивач не несе відповідальності за заповнення трудової книжки, оскільки записи у її трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, а не особисто позивачем, більше того, недоліки її заповнення не є підставою вважати про відсутність трудового стажу позивача за спірний період.
Також варто зазначити, що трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповненням роботодавцем, іншими органами трудової книжки, а тому працівник не може нести і негативних наслідків порушення порядку заповнення її трудової книжки.
Колегія суддів звертає увагу, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.
Слід зазначити, що не зарахування спірного стажу позивача буде суперечити принципу правової визначеності, оскільки в п.3.1 Рішення Конституційного Суду України (Справа №1-25/2010 від 29 червня 2010 року) зазначено, що одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.
Апеляційний суд зауважує, що відповідач не надав доказів того, що в трудовій книжці позивача містяться неправильні чи неточні записи про спірні періоди роботи. Разом з тим, крім наведеної обставини, трудова книжка позивача містить усі необхідні записи про роботу за спірні періоди і є достатнім підтвердженням права на пенсійне забезпечення. Доказів визнання недостовірними записів у трудовій книжці (неправильними чи не точними) щодо періодів роботи відповідачем суду не надано. При цьому, слід зазначити, що позивач жодним чином не впливає на дотримання порядку заповнення трудової книжки та не може нести негативні наслідки за окремі недоліки у внесених в ній записах.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області протиправно не зарахувало такі періоди до страхового стажу позивача. Відтак, як вірно вказав суд першої інстанції, рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 12.05.2025 року № 192150006605 про відмову в зарахуванні до страхового стажу позивача вказаних спірних періодів роботи є протиправним та підлягає скасуванню.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.
Згідно з ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. 
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.
В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2025 року у справі № 500/5757/25 – без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України. 

Головуючий суддя	 	О. І. Довга 	
судді	 	І. І. Запотічний 	
 	 	Т. І. Шинкар