Справа № 569/1104/25

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2026 року 

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:
головуючого судді - Тимощука О.Я.,
при секретарі – Ковальчук О.Б.,
за участю представника позивачки – адвоката Дем`яненко Л.П.,
представника відповідача та третьої особи – адвоката Скрипчук О.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача – Філія «Поліський лісовий офіс» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Рівненського міського суду із позовом до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача – Філія «Поліський лісовий офіс» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.      
Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 18 квітня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження та підготовче судове засідання призначено на 29 травня 2025 року.
В своїй позовній заяві до суду ОСОБА_1 вказує, що після закінчення Березнівського лісного коледжу і Українського державного лісотехнічного університету за спеціальністю «Лісове господарство» він працював на посадах лісничого, майстра лісу, старшого майстра лісу - у Дубровицькому лісгоспзазі , державному підприємстві «Остківський лісгосп», після реорганізації якого –у Державному підприємстві «Рокитнівський лісгосп».  
10.01.2023 року Державне підприємство «Рокитнівський лісгосп» було приєднано до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» (ДП «Ліси України) , і згідно наказу № 1 від 10.01.2023 року ОСОБА_1 був зарахований на посаду старшого майстра лісу Біловізького лісництва філії «Рокитнівське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України».   
Згідно наказу № 296/1у від 01.06.2023 року ОСОБА_1 був переведений на посаду майстра лісу Біловізького лісництва, а по наказу № 105–у від 21.08.2024 року на нього були покладені обов`язки майстра на лісозаготівельних роботах.     
23.12.2024 року на підставі наказу № 171-к від 20.12.2024 року ОСОБА_1 був звільнений з роботи згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України – скорочення чисельності та штату працівників.             
ОСОБА_1 вважає даний наказ незаконним та таким, що підлягає скасуванню з наступних підстав:            - про вивільнення з посади його попередили 29.10.2024 року, а звільнили 23.12.2024 року, тобто з порушенням двохмісячного строку:        - при звільнені його з посади майстра лісу Біловізького лісництва вакантні посади в жодній із філій ДП «Ліси України йому не пропонувалися;       - в лісових господарствах Рівненщини він працював з серпня 1996 року, маючи диплом про вищу освіту з відзнакою, за період роботи в лісових господарствах Рівненщини він двічі (2002, 2007 рр.) підвищував свою кваліфікацію лісівника.
Звільненню ОСОБА_1 з посади передувало повідомлення від 29 жовтня 2024 року інспектора з кадрів ОСОБА_2 «Щодо попередження про звільнення», згідно якого його посада і звільнення з цієї посади відбудеться з підстав п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України на підставі наказу № 1846 від 18.10.2024 року.        Вказане повідомлення ОСОБА_1 відмовився підписувати, оскільки інспектор з кадрів відмовилась надати йому для ознайомлення наказ № 1846 від 18.10.2024 року.  25.12.2024 року інспектор кадрів Кибукевич О.П. видала йому наказ про звільнення № 171-к від 20.12.2024 року, згідно якого його було звільнено як в.о. майстра на лісозаготівельних роботах.        
ОСОБА_1 відмовився отримувати свою трудову книжку через розбіжність змісту наказу № 171-к від 20.12.2024 року з наказом № 105-к від 21.08.2024 року щодо займаної посади.              За рекомендацією інспектора кадрів через відділ кадрів філії «Клесівське лісове господарство ДП «Ліси України» Горуна В.С., як і інші працівники філії «Рокитнівське лісове господарство» ДП «Ліси України», подав заяву про прийняття на роботу до Філії «Поліський лісовий офіс» ДП «Ліси України» як правонаступника його прав і обов`язків. 
На свою заяву до філії «Поліський лісовий офіс» ДП «Ліси України» Горуна В.С. отримав відповідь за підписом директора Сергія Чуприни від 20.01.2025 року, згідно якої його заява про прийняття на роботу не може бути задоволена, оскільки до неї не додано документів, зазначених в ст. 24 КЗпП України (паспорт, трудова книжка, військово-обліковий документ, реєстраційний номер облікової картки платника податків).   
На пропозицію ОСОБА_1 від 18.01.2025 року про досудове врегулювання трудового спору і оформлення його працевлаштування з 01.01.2025 року у філії «Поліський лісовий офіс» ДСГП «Ліси України» на тій самій посаді майстра лісу Біловізького лісництва ДСГП «Ліси України» не відреагувало .         
В зв`язку з наведеним, позивач просить визнати незаконним та скасувати наказ № 171-к від 20.12.2024 року філії «Рокитнівське лісове господарство» ДП « Ліси України» про звільнення його як майстра лісу Біловізького лісництва, на якого покладені обов`язки. майстра на лісозаготівельних роботах, у зв`язку зі скороченням численності та штату працівників, поновити його з 24 грудня 2024 року по 31 грудня 2024 року на посаді майстра лісу Біловізького лісництва філії «Рокитнівське лісове господарство» ДП «Ліси України» і з 01 січня 2025 року – на посаді майстра лісу Біловізького лісництва філії «Поліський лісовий офіс» ДСГП « Ліси України », стягнути з ДП «Ліси України» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24 грудня 2024 року по день винесення рішення по даній справі.
07.05.2025 року через підсистему «Електронний суд» представником відповідача ДСГП «Ліси України» - адвокатом Багацьким Є.Г. подано відзив на позовну заяву, у якому позовні вимоги ОСОБА_1 не визнає, вважає їх необґрунтованими та такими, що до задоволення не підлягають. Вказує, що факт ліквідації відокремленого підрозділу ДП «Ліси України» – філії «Рокитнівське лісове господарство» та закріплення її активів і пасивів за новоствореним відокремленим підрозділом –філією «Поліський лісовий офіс» не заперечується і позивачем. Наказ генерального директора ДП «Ліси України» від 18 жовтня 2024 року № 1846 «Про припинення філії «Рокитнівське лісове господарство» державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» (код ВП 44911971) шляхом її закриття ніким, в тому числі і позивачем, не оскаржений, отже директор філії «Рокитнівське лісове господарство`діяв в межах наданих йому повноважень на виконання вимог п. 8 зазначеного наказу в частині здійснення попередження працівників філії про припинення філії «Рокитнівське лісове господарство`шляхом її закриття, в порядку передбаченому законодавством. При цьому ОСОБА_1 оскаржує наказ про своє звільнення, не оскаржуючи наказ, на підставі якого він був виданий.    
Відповідно до ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Позивач 22.10.2024 року був попереджений про його звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням чисельності і штату працівників, фактично звільнення відбулося 23.12.2024 року . З огляду на вищевикладене, відповідачем при звільненні позивача не було порушено вимог ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України.            Представник відповідача у відзиві стверджує, що з моменту попередження ОСОБА_1 та по дату його звільнення адміністрацією як філії «Рокитнівське лісове господарство» ДП «Ліси України», так і філії «Поліський лісовий офіс» ДП «Ліси України», було вжито всіх можливих заходів, за результатами яких ОСОБА_1 мав фактично залишитися на своєму робочому місці.
Представник позивача - адвокат Дем`яненко Л.П. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, просить позов задовольнити.          
Представник відповідача і третьої особи - адвокат Скрипчук О.П. в судовому засіданні просить в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Вважає, що позов до задоволення не підлягає, оскільки порушень закону при звільнені з роботи позивача по справі ОСОБА_1 відповідачем допущено не було.
Заслухавши пояснення представників сторін по справі, дослідивши надані письмові докази, суд приходить наступного висновку.        Як визначено ст. 55 Конституції України та ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.  
Способи захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 16 ЦК України, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.  
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи та витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.          
Статтею 12 ЦПК України передбачено, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.         Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.          
Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України), що передбачено і ст. 12 ЦПК України.        
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), які містяться у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).  Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.    В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.     
Судом встановлено, що згідно записів трудової книжки ОСОБА_1 після реорганізації 10.01.2023 року державного підприємства «Рокитнівське лісове господарство» на підставі наказу № 982 від 04.11.2022 року Державного агенства лісових ресурсів України і приєднання його до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» ОСОБА_1 продовжував працювати у ньому - згідно наказу № 1 від 10.01.2023 року з 11.01.2023 року він був зарахований у штат на посаду старшого майстра лісу Біловізького лісництва філії «Рокитнівське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України». 
Згідно наказу № 296/1к з 01.06.2023 року ОСОБА_1 був переведений на посаду майстра лісу Біловізького лісництва, а згідно наказу № 105-к від 21.08.2024 року на нього були покладені обов`язки майстра на лісозаготівельних роботах Біловізького лісництва філії «Рокитнівське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України».   
23.12.2024 року на підставі наказу № 171-к від 20.12.2024 року ОСОБА_1 був звільнений згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України – скорочення чисельності та штату працівників. Згідно Положення про Філію «Рокитнівське лісове господарство» ДСГП «Ліси України», затвердженого наказом від 26.12.2023 року № 2118, яке діяло на момент виникнення спірних відносин, директор філії на підставі п. 5.7.4 Положення приймає на роботу та звільняє з роботи працівників згідно законодавства про працю та відповідно до штатного розпису укладає, змінює та розриває трудові договори.     Також судом встановлено, що наказом ДСГП «Ліси України» №1703 від 03.10.2024 року затверджено Положення про філію «Поліський лісовий офіс» ДСГП «Ліси України», відповідно до п. 1.1. якого філія «Поліський лісовий офіс» ДСГП «Ліси України» є відокремленим підрозділом ДСГП «Ліси України», код ЄДРПОУ 44768034.   
Згідно наказу Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» від 18.10.2024 року № 1846 припинено філію «Рокитнівське лісове господарство» шляхом її закриття. Зобов`язано директора філії «Рокитнівське лісове господарство» до 03.01.2025 року здійснити відповідні дії щодо припинення філії, зокрема: провести повну інвентаризацію основних засобів, нематеріальних активів, незавершених капітальних інвестицій, запасів, грошових коштів філії; забезпечити оформлення передавального балансу майна та передавального акту до філії «Поліський лісовий офіс» ДП «Ліси України»; забезпечити передачу активів та пасивів до філії «Поліський лісовий офіс»; попередити працівників філії «Рокитнівське лісове господарство» про припинення філії шляхом її закриття в порядку, передбаченому трудовим законодавством .   
Передавальні акти були затверджені 31.12.2024 року, наказом ДСГП «Ліси України» від 24 січня 2025 року № 206 було затверджено організацію території земель філії «Поліський лісовий офіс» ДСГП «Ліси України» площею 1341272,6745 га, що передані до державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», поміж яких землі, передані від державного підприємства «Рокитнівське лісове господарство» .  
Таким чином, суд встановив, що державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» змінило свою організаційну структуру шляхом ліквідації філії «Рокитнівське лісове господарство» та створення філії «Поліський лісовий офіс». 
Право визначати штат і чисельність працівників є прерогативою роботодавця. Проте, суд зобов`язаний перевірити, чи справді мало місце скорочення чисельності (штату) працівників або зміни в організації та виробництва.      
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.          
У ч. 1 ст. 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.          
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.        
Аналіз даної норми дає підстави дійти висновку про те, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання з ініціативи власника трудового договору з працівником, а саме: ліквідацію; реорганізацію; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників.  
Звільнення з підстав, зазначених в цьому пункті цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (ч. 2 ст. 40 КЗпП України). У пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник чи уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.  Верховний Суд в Постанові по справі № 591/3105/16-ц від 18.10.2018 року зазначив: виходячи із змісту п. 1 ст. 40 КЗпП вбачається, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання з ініціативи власника трудового договору з працівником, зокрема: ліквідацію; реорганізацію; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників.  
Вживані у зазначеному пункті поняття: «ліквідація», «реорганізація», «перепрофілювання», «банкрутство», «скорочення чисельності або штату працівників» - стосуються саме підприємств, установ, організацій як юридичних осіб, а не їх структурних підрозділів.
За таких обставин підставою для розірвання з працівником трудового договору у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України може бути ліквідація саме підприємства, установи, організації як юридичної особи. Ліквідація структурного підрозділу юридичної особи зі створенням чи без створення іншого структурного підрозділу не є ліквідацією юридичної особи.     На виконання ухвали суду про витребування доказів представником відповідача по справі надано Витяг з штатного розпису «Поліський лісовий офіс» ДП «Ліси України» на 2025 рік, з якого вбачається така ж кількість посад майстрів лісу Біловізького лісництва, яка була у філії «Рокитнівське лісове господарство`ДП «Ліси України».    
З врахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що у відповідача виник обов`язок перевести ОСОБА_1 у філію «Поліський лісовий офіс» на посаду майстра лісу Біловізького лісництва, а не звільняти його на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.    Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.            Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.          
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом.   При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.      Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.       При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.    
Відповідачем не доведено дотримання вимог ч. 3 ст. 49-2, ч. 2 ст. 40 КЗпП України при звільненні позивача по справі ОСОБА_1 - не дотримано 2-х місячного терміну попередження про наступне звільнення, не виконано обов`язок щодо надання пропозицій про всі наявні вакансії, які з`явилися на підприємстві протягом двох місяців та існували на день звільнення.           
Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.       
У постанові Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року у справі № 6-1264цс17 вказано, що «розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника». 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 міститься правовий висновок про те, що «за положеннями частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15 і Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав відступити від цих висновків».  
Верховний Суд у постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 758/2190/23 (провадження № 61-5749св24) зробив такий висновок: «При розгляді спору про поновлення працівника на роботі суд зобов`язаний перевірити наявність підстав для звільнення (чи мало місце скорочення штату або чисельності працівників), однак не вправі обговорювати питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників. Власник на свій розсуд визначає чисельність працівників певної спеціальності та кваліфікації, може зменшити чисельність одних посад, а також здійснити звільнення працівників, одночасно приймаючи рішення про прийняття на роботу працівників іншої спеціальності та кваліфікації, збільшити чисельність інших посад. Проведення роботодавцем заходів щодо зміни організації виробництва і праці - законне повноваження роботодавця». 
Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 756/10727/16 (провадження № 61-42382св18) та від 07 серпня 2019 року у справі № 367/3870/16 (провадження № 61-38248св18)".       
Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.      
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, відповідачем всупереч свого процесуального обов`язку (а по даній категорії справ обов`язок доказування покладається на роботодавця) не надано жодних належних та допустимих доказів пропонування позивачу всіх вільних вакансій, а також не надано доказів про те, що позивач відмовився від переведення на іншу роботу (відсутній відповідний акт про відмову ) або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу, тому доводи представників відповідача і третьої особи про те, що такі вакансії позивачу пропонувалися, суд не бере до уваги.      
Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що відповідачем не доведено, що він виконав вимоги частини другої статті 40 та частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника. Відповідно, порушене право позивача повинно бути поновлено, шляхом визнання незаконним та скасування наказу про звільнення. 
Ураховуючи приписи ч. 1 ст. 235 КЗпП України, на орган, що розглядає трудовий спір, у разі з`ясування того, що звільнення працівника відбулось незаконно, покладається обов`язок поновлення такого працівника на попередній роботі. 
Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту прав, ніж зазначений у частині першій статті 235 КЗпП України, а отже, установивши, що звільнення відбулося із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.   
Поновлення на роботі полягає в тому, що працівнику надається та ж робота, яку він виконував до звільнення його з роботи.         З урахуванням викладеного, враховуючи наявність порушень трудового законодавства (ч. 3 ст. 49-2, ч. 2 ст. 40 КЗпП України) відповідачем по справі при звільненні з роботи позивача по справі ОСОБА_1 , суд приходить до висновку, що наказ філії «Рокитнівське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» № 171-к від 20.12.2024 року про звільнення з посади ОСОБА_1 є незаконним та таким, що підлягає скасуванню з подальшим відновленням порушеного права позивача шляхом поновлення його на займаній посаді.
У ч. 2 ст. 235 КЗпП України встановлено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.         
Виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу, оскільки чинним законодавством, зокрема ст. 235 КЗпП України, не передбачено будь-яке зменшення середнього заробітку.          Середній заробіток за ч. 2 ст. 235 КЗпП України за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин, оскільки особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах.       
Спір про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, який був позбавлений можливості виконувати роботу не з власної вини, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці. За пред`явлення вимоги про стягнення середнього заробітку, передбаченого частиною другою статті 235 КЗпП України позивачі звільняються від сплати судового збору в усіх судових інстанціях на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI. Працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення цього середнього заробітку без обмеження будь-яким строком згідно з частиною другою статті 233 КЗпП України та не позбавлений права після ухвалення судового рішення про поновлення його на роботі в подальшому звернутися до суду із позовом про стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначеного частиною другою статті 235 КЗпП України.   
Висновок Великої Палати Верховного Суду щодо правової природи середнього заробітку за час вимушеного прогулу, передбаченого частиною другою статті 235 КЗпП України, висловлений у цій постанові, узгоджується з висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 26 жовтня 2016 року у справі № 362/7105/15-ц (провадження № 6-1395цс16) та Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладеним в постановах від 12 лютого 2020 року у справі № 620/3884/18 (провадження № К/9901/10912/19), від 05 вересня 2019 року у справі № 813/1247/17 (провадження № К/9901/49937/18), від 30 жовтня 2018 року у справі № 826/12721/17 (провадження № К/9901/37996/18) та не узгоджується з висновком об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеним у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 369/10046/18 (провадження № 61-9664сво19) від якого Велика Палата Верховного Суду відступає.           
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів. 
Порядок розрахунку середнього заробітку регулюється Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (далі по тексту - Постанова КМ).  
Відповідно до п. 2 Постанови КМ середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.        
Згідно п. 5 Постанови КМ нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.             
Пунктом 8 Постанови КМ передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.      Згідно витребуваної судом довідки філії «Поліський лісовий офіс» ДП «Ліси України» від 28.04.2026 року про доходи ОСОБА_1 за останні два місяці роботи ( вересень-жовтень 2024 року) при 44 робочих днях йому нарахована заробітна плата 46 602,95 грн.( з двома одноразовими преміями до Дня працівника лісу і до Дня захисників і захисниць України – 5 500,00 і 5 000,00 грн. відповідно), тому його середньоденна заробітна плата складає 820 грн. 52 коп.           Вимушений прогул - це період з дати звільнення працівника до дати ухвалення рішення про поновлення його на роботі.        Період вимушеного прогулу позивача триває з 24.12.2024 року (перший робочий день після ухвалення наказу про звільнення) по 30.04.2026 року (день ухвалене рішення суду) та становить 348 робочих днів.           При цьому суд вважає, що заява ОСОБА_1 про поновлення на роботі розглядається більше одного року з його вини через подання численних необґрунтованих і безпідставних заяв та клопотань, які подавалися до суду напередодні судових засідань, у зв`язку з чим представники відповідача і третьої особи змушені були просити суд про відкладення розгляду справи для ознайомлення та належного реагування на подані ним документи.  Таким чином, відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України розмір середнього заробітку ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу за період з 24.12.2024 року по 24.12.2025 року (262 робочі дні) становить 214 976,24 грн. (820,52 грн. х 262 дні), які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, що обраховано без віднімання сум податків та зборів.
З врахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню у відповідності до заявлених позовних вимог.    
Відповідно до ч. 2 ст. 133 ЦПК України, розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.     Положеннями ч. 1 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" визначено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову на відповідача. 
Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України Про судовий збір, від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.
Позивачем при зверненні з вказаним позовом до суду було сплачено судовий збір за позовну вимогу про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення у розмірі 1 211,20 грн., який слід стягнути з відповідача на користь позивача.
А судові витрати в розмірі 3 360 гривень 96 копійок необхідно стягнути з відповідача на користь держави, з яких за позовну вимогу про поновлення на роботі та за позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Згідно з п. п. 2, 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах: про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.         
Керуючись положеннями п. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2, ст. 235 КЗпП України, ст.ст. 1, 2, 5, 12, 30, 43, 76, 81, 84, 89, 95, 223, 235, 241, 247, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача – Філія «Поліський лісовий офіс» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу - задоволити.
Визнати незаконним та скасувати наказ № 171к від 20.12.2024 року Філії «Рокитнівське лісове господарство» державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» про звільнення ОСОБА_1 з роботи як майстра лісу Біловізького лісництва, на якого покладені обов`язки майстра на лісозаготівельних роботах Біловізького лісництва 23.12.2024 року у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників.
Поновити ОСОБА_1 на посаді майстра лісу Біловізького лісництва Філії «Рокитнівське лісове господарство» ДП «Ліси України» з 24 грудня 2024 року по 31 грудня 2024 року та на посаді майстра лісу Біловізького лісництва Філії «Поліський лісовий офіс» ДП «Ліси України» з 01 січня 2025 року.
Рішення в частині поновлення на роботі  ОСОБА_1  та в частині щодо присудження виплати заробітної плати у межах платежу за один місяць допустити до негайного виконання.
Стягнути з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» (01601, м. Київ, вул. Руставелі Шота, 9а, код ЄДРПОУ - 44768034) на користь ОСОБА_1  ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_1 виданий Рокитнівським РВ УМВС України в Рівненській області 19.04.2001 року, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 24.12.2024 року по 24.12.2025 року у розмірі 214 976 (двісті чотирнадцять тисяч дев`ятсот сімдесят шість) гривень 24 копійки.
Стягнути з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» (01601, м. Київ, вул. Руставелі Шота, 9а, код ЄДРПОУ - 44768034) в дохід держави судовий збір в розмірі 3 360 (три тисячі триста шістдесят) гривень 96 копійок. 
Стягнути з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» (01601, м. Київ, вул. Руставелі Шота, 9а, код ЄДРПОУ - 44768034) на користь ОСОБА_1  ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_1 виданий Рокитнівським РВ УМВС України в Рівненській області 19.04.2001 року, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ) судовий збір в розмірі 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення або складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.
Апеляційна скарга подається до суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, яким ухвалено оскаржуване судове рішення.

Позивач:  ОСОБА_1  ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_1 виданий Рокитнівським РВ УМВС України в Рівненській області 19.04.2001 року, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ).

Відповідач: Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» (01601, м. Київ, вул. Руставелі Шота, 9а, код ЄДРПОУ - 44768034).

Третя особа: Філія «Поліський лісовий офіс» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» (43010, м. Луцьк, просп. Волі, 30, офіс 201, код ЄДРПОУ – 45601597).

Повний текст рішення виготовлений 05 травня 2026 року.

Суддя Рівненського
міського суду О.Я. Тимощук