ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"24" червня 2026 р. Справа№ 920/910/24
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Євсікова О.О.
суддів: Алданової С.О. 
Корсака В.А. 

за участю:
секретаря судового засідання: Лукінчук І.А.,
представників сторін:
від Підприємця: Одринченко Віталій Олексійович (поза межами приміщення суду) - офлайн;
від ОСОБА_1 : Матієнко І.С. (поза межами приміщення суду);
від ОСОБА_2 : Павленко Л.С. особисто (в залі суду);

розглянувши апеляційні скарги 
ОСОБА_1 
та фізичної особи – підприємця Одринченка Віталія Олексійовича
на рішення Господарського суду Сумської області від 23.02.2026 (повний текст складено 05.03.2026)
у справі № 920/910/24 (суддя Ковтун В.М.) 
за позовом фізичної особи – підприємця Одринченка Віталія Олексійовича
до  ОСОБА_1 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача:
Павленко Лариса Сергіївна,
про стягнення 988 736,38 грн,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст і підстави вимог, що розглядаються.
У липні 2024 року фізична особа-підприємець Одринченко Віталій Олексійович (далі – Підприємець) сформував у системі «Електронний суд» позовну заяву, у якій просив Господарський суд Сумської області стягнути з Сіряка Євгена Леонідовича (далі – Сіряк Є.Л.) 695 879,03 грн заборгованості з орендної плати за договором №АК/15/21 від 18.09.2021 оренди приміщення за період з 01.01.2022 по 18.07.2024, 71 272,95 грн заборгованості зі сплати компенсації вартості опалення орендованого приміщення за договором №АК/15/21 від 18.09.2021 оренди приміщення за опалювальні періоди з 01.01.2022 по 31.03.2024.
На обґрунтування заявлених вимог Підприємець посилається на неналежне виконання Сіряком Є.Л. зобов`язання за договором оренди в частині сплати орендних платежів, а також в частині відшкодування комунальних платежів.

Ухвалою від 02.08.2024 суд відкрив провадження у справі №920/910/24 та залучив до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача – Павленко Ларису Сергіївну (далі – Павленко Л.С.).

11.03.2025 та 11.08.2025 Підприємець подавав заяви про збільшення позовних вимог, у яких просив стягнути з Сіряка Є.Л. за зобов`язаннями фізичної особи-підприємця Сіряка Є.Л. заборгованість з орендної плати за умовами договору №АК/15/22 від 18.09.2021 оренди приміщення.

Ухвалою від 10.09.2025 Господарський суд Сумської області:
прийняв до розгляду заяву Підприємця про збільшення розміру позовних вимог від 11.03.2025 (т. 1 а.с. 226) у частині стягнення заборгованості з орендної плати за період з 10.01.2022 по 12.03.2025 у сумі 756 263,88 грн (з яких 462 000,00 грн заборгованості з орендної плати, 93 156,00 грн інфляційних збитків, 26 145,14 грн - 3% річних, 174 962,74 грн процентів на рівні подвійної облікової ставки НБУ) та стягнення заборгованості з оплати компенсації спожитого опалення у сумі 77657,83 грн за період з 10.01.2022 по 12.03.2025; постановив вважати предметом спору стягнення 833 921,71 грн заборгованості за договором оренди;
відмовив у прийнятті заяви у частині стягнення подвійної плати за користування приміщенням за час прострочення повернення з оренди за період з серпня 2024 року по березень 2025 року у сумі 240 000,00 грн;
заяву позивача про збільшення розміру позовних вимог від 11.08.2025 (т. 3 а.с. 115-124) задовольнив частково та прийняв її до розгляду у частині стягнення заборгованості з орендної плати у розмірі 896 070,87 грн за період з 10.01.2022 по 11.08.2025 (з яких 462 000,00 грн заборгованості з орендної плати, 156 295,24 грн інфляційних збитків, 40 823,52 грн 3% річних, 236 925,11 грн процентів на рівні подвійної облікової ставки НБУ) та стягнення заборгованості з оплати компенсації спожитого опалення у сумі 92 665,51 грн (з яких 50 000,00 грн – основна заборгованість, 16 018,25 грн інфляційних збитків, 4 012,68 грн 3% річних, 22 634,58 грн процентів на рівні подвійної облікової ставки НБУ); постановив вважати предметом спору стягнення 988 736,38 грн заборгованості;
- відмовив у прийнятті заяви від 11.08.2025 у частині стягнення 390 000,00 грн подвійної плати за користування приміщенням за період з серпня 2024 року по серпень 2025 року.

Позиції учасників справи.
У відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 проти заявлених до нього вимог заперечив, просив відмовити у їх задоволенні.
Відповідач заперечив підписання ним спірного договору №ВК/15/21 від 18.09.2021 оренди приміщення, додаткової угоди до цього договору та акта приймання-передачі нежитлового приміщення. Відповідач підтвердив, що 13.09.2021 надав Щичку Вадіму Олександровичу (далі – Щичко В.М.) довіреність на представництво своїх інтересів, якою зокрема, надано право укладати та підписувати договори оренди. 
Відповідач зазначає, що проінвестував у відкриття магазину «Оптика 1st» з місцем розташування у Сумській області, у АДРЕСА_1 , однак, виконавець – Щичко В.О. не вчинив жодних дій для відкриття цього магазину.
До відзиву Сіряк Є.Л. долучив інвестиційний договір №4 від 07.09.2021, укладений між ФОП Сіряком Є.Л. (інвестор) та Щичком В.О. (виконавець), предметом якого є інвестування відповідачем коштів у відкриття ОСОБА_3 магазину «Оптика 1st» у будинку АДРЕСА_1 ).

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.
Рішенням Господарського суду Сумської області від 23.02.2026 позов Підприємця до Сіряка Є.Л., за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, Павленко Л.С. про стягнення 988 736,38 грн задоволено частково. Стягнуто з Сіряка Є.Л. на користь Підприємця 462 000,00 грн заборгованості з орендної плати, 90 026,95 грн пені, 48 390,35 грн інфляційних втрат, 17 565,52 грн 3% річних, 7 415,79 грн в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору. В інший частині позову відмовлено за безпідставністю та необґрунтованістю.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.
Не погодившись з рішенням Господарського суду Сумської області від 23.02.2026, Сіряк Є.Л. звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким в позові ФОП Одринченка В.О. до Сіряка Є.Л. про стягнення заборгованості з орендної плати відмовити.
Скаржник вважає, що суд проігнорував той факт, що Сіряк Є.Л. не підписував ані договір №АК/15/21 від 18.09.2021 оренди приміщення, ані додаткову угоду №1 від 01.10.2021 до цього договору оренди, ані акт приймання-передачі приміщення від 15.10.2021 до договору оренди. 
Апелянт зазначає, що не заперечує той факт, що 13.09.2021 уклав з Щичком В.О. довіреність на представництво його інтересів, зокрема, якою надано право укладати та підписувати договори оренди. Сіряк Є.Л. повідомив, що проінвестував відкриття магазину «Оптика 1st» з місцем розташуванням у Сумській області, у м. Білопілля по вулиці Макаренка, 1. Однак, виконавець – Щичко В.О., який зазначається у довіреності №1082 від 13.09.2021, не вчинив ніяких дій для відкриття цього магазину. 
Скаржник вважає, що у цій ситуації його права були порушені, оскільки суд першої інстанції безпідставно відмовив у призначенні судової почеркознавчої експертизи, яка є єдиним належним та допустимим засобом доказування для встановлення факту належності чи неналежності підпису конкретній особі. Висновок суду про можливість встановлення відповідних обставин без застосування спеціальних знань є передчасним, необґрунтованим та таким, що суперечить вимогам процесуального законодавства, адже питання ідентифікації підпису потребує спеціальних знань у галузі судової експертизи. 
Твердження позивача про оплату, яка надійшла від відповідача за оренду за 01/2022 згідно з договором №195 від 20.10.2021 без ПДВ у сумі 3 000,00 грн, не може бути прийняте, оскільки взагалі до неї не відноситься, адже справа розглядається про стягнення з відповідача заборгованості з орендної плати за умовами договору оренди приміщення №АК/15/21 від 18.09.2021, а не за договором №195 від 20.10.2021.
Апелянт вважає, що не відповідає фактичним обставинам справи та ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального права висновок суду першої інстанції про те, що зазначення в призначенні платежу іншого номеру договору, відмінного від укладеного, розцінюється як проведення оплати за наявним укладеним договором узгоджується із правовою позицією Верховного Суду у постанові від 905/1965/19 від 07.09.2023. Платіжні доручення не можуть бути прийняті як доказ сплати оренди за договором №АК/15/21 від 18.09.2021, оскільки сам договір не був укладений, а отже і зобов`язання за договором відсутні. 
Скаржник вважає, що за таких обставин у позивача відсутні правові підстави для стягнення з відповідача коштів за договором оренди приміщення за №АК/15/21 від 18.09.2021, оскільки цей договір не містить підпису відповідача. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 по суті.
Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.03.2026 сформовано колегію у складі: головуючий суддя Євсіков О.О., судді Алданова С.О., Корсак В.А.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.03.2026 витребувано у Господарського суду Сумської області матеріали справи №920/910/24 та відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV ГПК України, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Сумської області від 23.02.2026 до надходження матеріалів справи №920/910/24.
09.07.2026 матеріали справи № 920/910/24 надійшли до Північного апеляційного господарського суду.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.04.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Сумської області від 23.02.2026 у справі №920/910/24. Розгляд справи призначено на 18.05.2026.

Позиції учасників справи.
Підприємець надав відзив на апеляційну скаргу, у якому проти доводів та вимог ОСОБА_1 заперечив та навів доводи на їх спростування, просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

ОСОБА_1 надав відповідь на відзив Підприємця, у якій заперечує проти наведених Підприємцем у апеляційній скарзі доводів та наголошує на тому, що проведення почеркознавчої експертизи є необхідним для встановлення неналежності підпису та підтвердження факту непідписання відповідних документів ФОП Сіряком Є.Л., зокрема, договору №АК/15/21 від 18.09.2021 та додатків до нього. 
Сіряк Є.Л. просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким у позові Підприємця до Сіряка Є.Л. про стягнення заборгованості з орендної плати за умовами договору оренди приміщення №АК/15/21 від 18.09.2021 відмовити.

У запереченні на відповідь на відзив Підприємець заперечив проти доводів та вимог ОСОБА_1 , наведених у відповіді на відзив.

Павленко Л.С. надала відзив, у якому вважає апеляційну скаргу Сіряка Є.Л. необґрунтованою та просить відмовити у її задоволенні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги Підприємця та узагальнення її доводів.
Також не погодившись рішенням Господарського суду Сумської області від 23.02.2026, Підприємець звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить оскаржуване рішення скасувати в частині відмови у стягненні з боржника 107 904,89 грн інфляційних втрат, 23 258,00 грн 3% річних та 146 925,16 грн пені та прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимоги в цій частині; в іншій частині оскаржуване рішення залишити без змін; вирішити питання розподілу судового збору.
Скаржник вважає, що рішення в частині задоволених позовних вимог та в частині відмови у задоволенні вимог щодо стягнення компенсації за спожиті послуги опалення за їх недоведеністю, є законним та обґрунтованим, винесеним відповідно до норм матеріального права, при дотриманні норм процесуального права, таким що базується на повному дослідженні матеріалів справи та доказах, досліджених у судовому засіданні, з врахуванням висновків Верховного Суду та практики Європейського суду з прав людини. 
Апелянт зазначає, що не погоджується з висновком суду щодо неврахування п. 9.1 договору оренди до зобов`язань боржника по сплаті останнім санкцій за весь період прострочення виконання зобов`язань. Так, за умовами цього пункту договір набуває чинності з 18.09.2021 і діє по 01.08.2024, а в частині взаємних розрахунків і відповідальності сторін – до повного виконання умов договору.
Скаржник вважає, що п. 9.1 договору оренди передбачено нарахування та стягнення з боржника штрафних санкцій, пені та інфляційних втрат, які і є мірою його відповідальності за ухилення від виконання умов договору, до повного виконання умов договору.
На думку скаржника, оскільки суд не врахував п. 9.1 договору щодо відповідальності сторін до повного виконання умов договору, то суд неправильно здійснив перерахунок вимог позивача і стягнув з боржника за шість місяців прострочення виконання зобов`язань та відмовив у стягненні за весь, поза межами шести місяців, період прострочення виконання зобов`язань.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.
Згідно з протоколом передачі судової справи раніше визначеному головуючому судді від 27.03.2026 апеляційну скаргу Підприємця передано колегії у складі: головуючий суддя Євсіков О.О., судді Корсак В.А., Алданова С.О.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 31.03.2026 витребувано у Господарського суду Сумської області матеріали справи №920/910/24 та відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV ГПК України, за апеляційною скаргою Підприємця на рішення Господарського суду Сумської області від 23.02.2026 до надходження матеріалів справи №920/910/24.
09.07.2026 матеріали справи №920/910/24 надійшли до Північного апеляційного господарського суду.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.04.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Підприємця на рішення Господарського суду Сумської області від 23.02.2026 у справі №920/910/24.

Позиції учасників справи.
Павленко Л.С. надала відзив, у якому вважає апеляційну скаргу Підприємця обґрунтованою та просить її задовольнити.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційних скарг по суті.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.04.2026 постановлено здійснювати розгляд апеляційних скарг Підприємця та Сіряка Є.Л. на рішення Господарського суду Сумської області від 23.02.2026 у справі №920/910/24 в одному апеляційному провадженні. Розгляд справи призначено на 18.05.2026.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.05.2026 повідомлено Підприємця, що наступне судове засідання у справі відбудеться 24.06.2026.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.06.2026 у задоволенні заяви Павленко Л.С. про відвід судді Євсікова О.О. від розгляду справи №920/910/24 відмовлено.
У судовому засіданні 24.06.2026 суд протокольною ухвалою відмовив у задоволенні клопотання відповідача про призначення почеркознавчої експертизи, в т. ч. через перебування відповідача за кордоном і неможливість зібрати достатньо зразків для проведення такої експертизи.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.
Статтею 269 ГПК України встановлено межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1).
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2).
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3).
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).
У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ч. 5).
Згідно з ч. 1 ст. 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції, перевірені та додатково встановлені апеляційним господарським судом.
ОСОБА_2 є власником нежитлових приміщень 15, 16, 17, 18, 19-1 заг. площею 50 кв. м, розміщених на першому поверсі буд. АДРЕСА_2 , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17.03.2028 №117409025.
15.09.2021 ОСОБА_2 (позичкодавець) та Підприємець (користувач) уклали договір безоплатного користування нежитловим приміщенням (позичка) (далі – договір позички), за умовами п. 1.1 якого позичкодавець надає у безоплатне користування, а користувач отримує у позичку індивідуально визначене майно, що вказане у п. 1.2 цього договору. 
Відповідно до п. 1.2 договору позички предметом договору є таке майно: нежитлові приміщення загальною площею 50 кв. м, які розміщені на першому поверсі за адресою: АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 (майно).
Користувач має право використовувати майно у власній господарській підприємницькій діяльності, передавати майно у користування третім особам без письмового дозволу позикодавця (п. 2.1 договору позички).
Згідно з п. 7.1 цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами. 
Строк цього договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 7.1 цього договору, та закінчується 31.12.2023. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення договору за один місяць до закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий саме строк і на тих самих умовах, що передбачені цим договором (п. 7.2 договору позички).
15.09.2021за актом прийому передачі нежилих приміщень в користування згідно з договором позички Павленко Л.С. передала, а Підприємець прийняв у безоплатне користування нежитлові приміщення загальною площею 50 кв. м, які розміщені на першому поверсі за адресою: АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , 19-1.
18.09.2021 сторони уклали додаткову угоду №1 до договору позички, якою внесли зміни до нього, зокрема, п. 7.2 виклали у новій редакції: « 7.2. Строк цього Договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 7.1 цього Договору та закінчується 01.08.2024 року. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення Договору за один місяць до закінчення строку дії Договору він вважається продовженим на такий саме строк і на тих самих умовах, що передбачені цим Договором.»
18.09.2021 Підприємець (орендодавець) та ФОП Сіряк Є.Л. (орендар) уклали договір №АК/15/21 оренди приміщення (далі – договір оренди), умовами п. 1.1 якого визначено, що предметом цього договору є передача орендодавцем і прийняття орендарем у строкове платне користування без права викупу нежитлових приміщень №15, 16, 17, 18, 19-1, які знаходяться на 1-му поверсі в будинку № 1/1 по вулиці Макаренка у м. Білопілля на умовах, визначених цим договором. Загальна площа орендованого приміщення становить 50 квадратних метрів. 
Приміщення передається в оренду для розміщення магазину Оптика 1СТ (п. 1.4 договору оренди).
Згідно з п. 1.5 договору оренди право користування приміщенням переходить до орендаря одночасно з підписанням акта прийому-передачі. 
Розмір щомісячної орендної плати становить 3 000,00 грн (п. 4.1 договору оренди).
Відповідно до п. 2.4.3 договору орендар зобов`язується незалежно від результату своєї господарської діяльності своєчасно сплачувати орендну плату, комунальні послуги, вносити заставний платіж незалежно від результату своєї господарської діяльності.
Сторони домовились, що нарахування орендної плати за договором починається з 15.10.2021 (п. 4.1.1 договору оренди). 
Відповідно до п. 4.1.3 договору оренди для забезпечення зобов`язань орендаря зі сплати орендної плати та компенсації комунальних послуг останній вносить орендодавцю заставний платіж у розмірі місячної орендної плати протягом наступних 10 днів з дня підписання договору, але не пізніше 05.10.2021. У разі невнесення орендарем зазначеної суми коштів у визначений договором строк договір вважається неукладеним.
Згідно з п. 4.1.4 договору оренди оплата орендної плати за кожен поточний місяць здійснюється орендарем не пізніше 10 числа поточного місяця шляхом перерахування грошових коштів на рахунок орендодавця відповідно до договору незалежно від отримання ним рахунку на таку сплату.
В суму орендної плати відповідно до п. 4.1 договору не входить сума витрат за надані орендарю комунальні послуги. Оплата витрат за комунальні послуги здійснюється орендарем щомісячно до 5-го числа наступного місяця (п. 4.5 договору оренди). 
Відповідно до п. 5.1.1 договору оренди за прострочення сплати Заставного платежу і прострочення оплати послуг оренди приміщення, починаючи з 20 числа поточного місяця, з орендаря на користь орендодавця стягується пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.
Договір набуває чинності з 18.09.2021 і діє до 01.08.2024, а в частині взаємних розрахунків і відповідальності сторін – до повного виконання умов договору (п. 9.1 договору оренди).
01.10.2021 сторони уклали додаткову угоду №1 до договору оренди, у п. 1 якої погодили, що розмір місячної орендної плати за об`єкт оренди за цим договором визначається у національній валюті та становить 15 000,00 грн.
15.10.2021 Підприємець та ФОП Сіряк Є.Л. склали акт приймання-передачі приміщення до договору оренди, за яким Підприємець передав, а ФОП Сіряк Є.Л. прийняв нежитлові приміщення 15, 16, 17, 18, 19-1, розташовані на першому поверсі у буд. 1/1 по вул. Макаренка у м. Білопілля на умовах, визначених договором оренди. Площа орендованого приміщення становить 50 кв. м. Приміщення на момент передачі перебуває у належному стані, у приміщенні виконано ремонт, проведено опалення, електроенергія, встановлено біметалічні радіатори 35 секції, 8 лед-ламп, 2 світильника, одна одинарна та три подвійних та одна потрійна розетки, два подвійні та три одинарних вимикачі світла, один електролічильник, один лічильник води, унітаз, раковина, кран. Показання приладів обліку електроенергії: 00000. Показання приладів обліку холодної води: 00000. Претензій до стану приміщення у орендаря немає.
Підприємець стверджує, що підписані Сіряком Є.Л. примірники договору оренди, додаткової угоди №1 від 01.10.2021 та акта приймання-передачі нежитлового приміщення 15.10.2021 йому (позивачу) передав представник відповідача, який пред`явив довіреність, видану відповідачем 13.09.2021, та посвідчену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Трофімець В.В.
ОСОБА_1 у відзиві на позовну заяву заперечив факт підписання ним договору оренди, додаткової угоди до нього та акта приймання-передачі нежитлового приміщення. 
Відповідач підтвердив, що дійсно, 13.09.2021 видав Щичку В.О. довіреність на представництво його інтересів, якою Щичку В.О. надано право укладати та підписувати договір оренди. 
Сіряк Є.Л. зазначив, що проінвестував у відкриття магазину «Оптика 1st», із місцем розташування у Сумській області, у м. Білопілля по вулиці Макаренка, 1. Однак виконавець – Щичко В.О., зазначений у довіреності №1082 від 13.09.2021, не вчинив жодних дій для відкриття цього магазину.
Відповідач надав Інвестиційний договір №4 від 07.09.2021 (далі – інвестиційний договір), укладений ним як інвестором з ФОП Щичком В.О. (виконавець), предметом якого згідно з п. 1.1 та 2.1 є інвестування Сіряком Є.Л. коштів у відкриття довіреною особою – Щичком В.О. магазину «Оптика 1st» в будинку АДРЕСА_1 .
Згідно з п. 2.4 інвестиційного договору виконавець забезпечує реалізацію проєкту інвестиції інвестора для відкриття та подальшої роботи магазину, у т.ч. пошук та взяття в оренду (найм) приміщень.
Запланований термін відкриття магазину – 30.10.2021 за умови належного і реального виконання інвестором договору (п. 3.1 інвестиційного договору).
Відповідно до п. 5.3.2 інвестиційного договору виконавець має право на укладення будь-яких договорів, необхідних для виконання договору. Виконавець зобов`язаний організувати відкриття та провадження господарської діяльності магазину; здійснити дії відповідно до вимог п. 2.4 договору (п. 5.4.1, 5.4.2 інвестиційного договору).
Підприємець зазначає, що ОСОБА_1 сплатив грошові кошти у загальній сумі 56 245,00 грн, зокрема:
- 28.09.2021 – 3 000,00 грн (прибутковий касовий ордер №72 від 28.09.2021; прийнято від ФОП Сіряк Є.Л.; підстава: заставний платіж по договору оренди №АК/15/21 від 18.09.2021);
- 01.10.2024 – 10 000,00 грн (прибутковий касовий ордер №73 від 01.10.2021; прийнято від ФОП Сіряк Є.Л.; підстава: заставний платіж по договору оренди №АК/15/21 від 18.09.2021);
- 04.10.2021 – 5 600,00 грн (прибутковий касовий ордер №78 від 04.10.2021; прийнято від ФОП Сіряк Є.Л.; підстава: орендна плата за жовтень 2021 р по договору оренди №АК/15/21 від 18.09.2021);
- 05.10.2021 зараховано 4 645,00 грн (виписка АТ «Райффайзен Банк» за період з 05.10.2021 по 05.10.2021; призначення платежу: оренда за жовтень 2021 та гарантійний платіж від ФОП Сіряк Є.Л.);
- 08.11.2021 зараховано 10 000,00 грн (прибутковий касовий ордер №84 від 08.11.2021; прийнято від Сіряк Є.Л.; підстава: орендна плата за листопад 2021 р по договору оренди №АК/15/21 від 18.09.2021);
- 10.11.2021 зараховано 2 000,00 грн (прибутковий касовий ордер №88 від 10.11.2021; прийнято від Сіряк Є.Л.; підстава: орендна плата за листопад 21 р договір №АК/15/21 від 18.09.2021);
- 11.11.2021 зараховано 3 000,00 грн (виписка АТ «Райффайзен Банк» за період з 18.09.2021 по 15.07.2024; платник ФОП Сіряк Є.Л.; призначення платежу «Оплата за оренду за листопад 2021р. згідно договору № 195 від 02.10.2021 без ПДВ.»);
- 08.12.2021 зараховано 2 000,00 грн (прибутковий касовий ордер №94 від 08.12.2021; прийнято від Сіряк Є.Л.; підстава: оренда за грудень 2021 р договір оренди №АК/15/21 від 18.09.2021);
- 09.12.2021 зараховано 3 000,00 грн (виписка АТ «Райффайзен Банк» за період з 18.09.2021 по 15.07.2024; платник – ФОП Сіряк Є.Л.; призначення платежу: «Оплата за оренду за 12/2021р. згідно договору № 195 від 02.10.2021 без ПДВ.»);
- 10.12.2021 зараховано 10 000,00 грн (прибутковий касовий ордер №95 від 10.12.2021; прийнято від Сіряк Є.Л.; підстава: оренда за грудень 2021 р доплата, договір №АК/15/21 від 18.09.2021);
- 06.01.2022 зараховано 3 000,00 грн (виписка АТ «Райффайзен Банк» за період з 18.09.2021 по 15.07.2024; платник: ФОП Сіряк Є.Л.; призначення платежу: «Оплата за оренду за 01/2022р. згідно договору № 195 від 02.10.2021 без ПДВ.»).
Відомості Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців щодо Сіряка Є.Л. свідчать, що 21.04.2022 здійснено державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи – підприємця за її рішенням.
За доводами Підприємця, Сіряк Є.Л. за оренду приміщення за договором сплатив орендну плату у загальному розмірі 40 500,00 грн, а тому у відповідача виник борг з орендної плати (з урахуванням заяв про збільшення позовних вимог) за період з січня 2022 року по липень 2024 року (включно), що становить 462 000,00 грн. На суму боргу з орендної плати Підприємець нарахував 3% річних, інфляційні втрати та пеню. 

Джерела права та мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.
Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але які породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, наприклад, договори та інші правочини, створення речей, творча діяльність, результатом якої є об`єкти права інтелектуальної власності, завдання майнової (матеріальної та моральної) шкоди іншій особі та інші юридичні факти. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених згаданими актами або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.
За змістом ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У ст. 203 вказаного Кодексу закріплені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину та встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Відповідно до законодавчого визначення правочином є насамперед вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.
Статтею 13 ЦК України встановлені межі здійснення цивільних прав та передбачено, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція.
Відповідно до ст. 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що, зокрема, підтверджується змістом ч. 3 ст. 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у т.ч. передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Розглядаючи поняття розумності та добросовісності як принципів здійснення суб`єктивних цивільних прав, необхідно враховувати, що розумною є поведінка особи, яка діє у межах, не заборонених їй договором або актами цивільного законодавства (такий висновок наведено у постанові Верховного Суду від 04.09.2020 у справі № 311/2145/19-ц).
Частинами 1, 2 ст. 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги Сіряка Є.Л. в частині, що стосується обставин підписання договору, в т.ч. щодо уповноваження ОСОБА_1 Щичка В.О. на підписання договорів оренди, колегія суддів враховує таке.
Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (ч. 1 ст. 237 ЦК України).
У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25.03.2024 у справі № 458/229/18 зазначено, що видача довіреності на підставі усного договору доручення є підтвердженням укладання договору доручення.
Згідно з ч. 1 та 3 ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.
За своєю правовою природою довіреність є одностороннім правочином, що укладається у вигляді письмового документа, у якому визначаються повноваження представника. Довіреність свідчить про надання представнику від імені довірителя відповідних повноважень стосовно вчинення правочину, стороною якого є третя особа (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.10.2019 у справі № 923/876/16).
Суд зазначає, що глава 68 ЦК України не містить спеціальних вимог до форми договору доручення, тому й не виключається вчинення договору доручення в усній формі. З урахуванням змісту ст. 244 ЦК України та принципу розумності, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Тобто довіреність має містити повноваження представника необхідні для представництва довірителя перед третіми особами, а не обов`язки представника перед особою, яку він представляє (довірителем). Видача довіреності на підставі усного договору доручення є підтвердженням укладання договору доручення, і очевидно, що на такі правовідносини поширюються положення, зокрема, ст. 1000-1006 ЦК України.
Так, згідно зі ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.06.2020 у справі №826/20221/16 звертала увагу на те, що у представництві розрізняють внутрішні і зовнішні правовідносини.
Внутрішні правовідносини виникають між представником та особою, яку представник представляє. У випадку якщо представник діє на виконання договору доручення, між представником й особою, яку він представляє, виникають договірні правовідносини. Водночас особа, щодо якої представник вчиняє правочин від імені того, кого він представляє, не є учасницею внутрішніх правовідносин.
Зовнішні правовідносини виникають між особою, яку представник представляє, та особою, щодо якої вчиняється правочин. Відповідно до ст. 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє. Отже, представник не є ані стороною правочину, який він вчинив від імені особи, яку він представляє, ані учасником зовнішніх правовідносин.
За висновком Верховного Суду у постанові від 10.04.2018 у справі №910/11079/17, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків. Крім того, наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (ст. 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.
Суд встановив, що 13.09.2021 Сіряк Є.Л. видав Щичку В.О. довіреність, якою уповноважив Щичка В.О. представляти його інтереси з усіх питань, що виникли чи будуть виникати у нього (довірителя) як фізичної особи – підприємця, для чого надав представнику право в т.ч. укладати та підписувати договори оренди, додаткові договори до них, вчиняти будь-які інші дії, передбачені чинним законодавством України для такого роду уповноважень, які належало б виконувати йому (довірителю), якби він особисто займався цим питанням, та які на думку представника будуть доцільними для правильного та ефективного виконання довіреності. Довіреність видана без права передоручення наданих повноважень третім особам строком на три роки та дійсна до 13.09.2024.
Колегія суддів також відзначає, що за умовами інвестиційного договору Щичко В.О. зобов`язався забезпечити реалізацію проєкту інвестиції інвестора для відкриття та подальшої роботи магазину, у т.ч. пошук та взяття в оренду (найм) приміщень; при цьому у інвестиційному договорі сторони визначили конкретне приміщення у будинку 1 по вул. Макаренка в місті Білопілля Сумської області. 
Умовами п. 5.3.2 інвестиційного договору виконавцю Щичку В.О. надано право на укладення будь-яких договорів, необхідних для виконання цього договору, а умовами п. 5.4.1, 5.4.2 інвестиційного договору визначено зобов`язання виконавця організувати відкриття та провадження господарської діяльності магазину. При цьому запланований термін відкриття магазину – 30.10.2021 за умови належного і реального виконання інвестором договору.
Отже, підписання 18.09.2021 договору оренди, а у подальшому додаткової угоди до цього договору, а також акта приймання-передачі приміщення не ФОП Сіряком Є.Л., а Щичком В.О. створило цивільні права та обов`язки для довірителя ФОП Сіряка Є.Л.
Водночас у цьому висновку суд враховує встановлені під час розгляду справи обставини сплати ФОП Сіряком Є.Л. платежів за договором. При цьому доводи Сіряка Є.Л. в частині, що стосується іншого номеру договору, ніж той, на який посилається на обґрунтування заявлених вимог Підприємець (№195 від 02.10.2021, а не №АК/15/21 від 18.09.2021), спростовуються відомостями щодо решти платежів, зокрема, випискою АТ «Райффайзен Банк» за період з 05.10.2021 по 05.10.2021, яка свідчить про сплату 05.10.2021 ФОП Сіряком Є.Л. 4 645,00 грн з призначенням платежу: оренда за жовтень 2021 та гарантійний платіж від ФОП Сіряк Є.Л., а також прибутковими касовими ордерами, які свідчать про прийняття від Сіряка Є.Л. орендної плати за договором оренди №АК/15/21 від 18.09.2021.
Крім того, Сіряк Є.Л. не довів існування іншого укладеного з Підприємцем договору, зокрема, договору №195 від 02.10.2021 або будь-якого іншого договору оренди, за яким він (Сіряк Є.Л.) сплачував за оренду та гарантійний платіж у цей період.
Отже, за відсутності доказів розірвання договору та повернення приміщення за відповідним актом приймання-передачі між сторонами тривають правовідносини з оренди приміщення, у яких Підприємець є орендодавцем, а Сіряк Є.Л. – орендарем.
Частина 1 ст. 759 ЦК України визначає, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк.
Право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права (ч. 1 ст. 761 ЦК України).
Згідно зі ст. 762 ЦК України за найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. 
Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення.
Плата за найм (оренду) майна може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за найм (оренду) майна встановлюється договором найму.
Договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за найм (оренду) майна.
Наймач має право вимагати зменшення плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, можливість користування майном істотно зменшилася.
Плата за найм (оренду) майна вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.
Наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.
Договір найму укладається на строк, встановлений договором (ч. 1 ст. 761 ЦК Укрїани).
Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Аналогічний за змістом припис містить ч. 1 ст. 193 ГК України (чинного на час укладення договору оренди та спірних правовідносин).
За період з вересня 2021 року по січень 2022 року відповідач сплатив за оренду приміщення за період з жовтня 2021 року по січень 2022 року 40 500,00 грн.
Підприємець просить стягнути з відповідача 462 000,00 грн заборгованості з орендної плати за період з січня 2021 року по липень 2024 року (включно). 
Докази на спростування наявної заборгованості за договором оренди нежитлового приміщення від 18.09.2021, як і докази її сплати, відповідач не надав.
Враховуючи встановлені у справі обставини та норми чинного законодавства, які підлягають застосуванню у спірних правовідносинах, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що вимоги про стягнення 462 000,00 грн заборгованості з орендної плати Підприємця до Сіряка Є.Л. є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Щодо вимог про стягнення 3% річних та інфляційних нарахувань.
За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Зобов`язання зі сплати як 3% річних, як і інфляційних втрат, є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.0.2020 у справі №910/4590/19 та від 22.09.2020 у справі №918/631/19).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі №373/2054/16 наголосила на тому, що передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат має компенсаційний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника.
У ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц).
Застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України не передбачає наявність вини боржника, оскільки згідно частини першої цієї ж статті боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Підприємець заявив до стягнення з Сіряка Є.Л. 40 823,52 грн 3% річних та 156 295,24 грн інфляційних втрат за порушення строків оплати орендних платежів за договором оренди, нарахованих за загальний період з 15.10.2021 по 11.08.2025.
Відповідач контррозрахунок нарахувань 3% річних та інфляційних втрат не надав.
Перевіривши надані позивачем розрахунки за визначені ним періоди нарахування, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, який також здійснив відповідну перевірку, що до стягнення з Сіряка Є.Л. на користь Підприємця підлягають 17 565,52 грн 3% річних та 48 390,35 грн інфляційних нарахувань. 
Решта вимог Підприємця в частині 3% річних та інфляційних нарахувань (3% річних у розмірі 23 258,00 грн та 107 904,89 грн інфляційних втрат) задоволенню не підлягає.
Щодо доводів Підприємця про те, що таке нарахування суд здійснив лише за 6 місяців, колегія суддів зазначає, що такі доводи суперечать наведеним судом висновкам у відповідній частині.
Колегія суддів зазначає, що перевірка розрахунку здійснена судами за допомогою інструменту «Калькулятори» системи інформаційно-правового забезпечення «ЛІГА:ЗАКОН», що є усталеною практикою, зокрема, викладеною у постановах Верховного Суду від 26.03.2026 у справі №910/13499/24, від 25.11.2025 у справі №910/11325/23, від 01.07.2025 у справі №910/18308/21, від 05.06.2024 у справі №921/403/22, від 05.12.2023 у справі №921/481/22, від 19.09.2019 у справі №905/106/19 та ін).
Щодо вимог про стягнення пені.
Згідно з п. 5.1.1 договору оренди за прострочення сплати заставного платежу і прострочення оплати послуг оренди приміщення, починаючи з 20 числа поточного місяця, з орендаря на користь орендодавця стягується пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.
Підприємець заявив до стягнення з Сіряка Є.Л. 236 952,11 грн пені, нарахованої за загальний період з 15.10.2021 по 11.08.2025.
Відповідач контррозрахунок нарахувань пені не надав.
За визначенням ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 2, 3 ст. 549 ЦК України).
Текстуальне тлумачення положень статті 549 ЦК України свідчить, що законодавець у цій нормі пов`язує визначення пені як виду неустойки з такими кваліфікуючими ознаками як її обчислення: 1) за кожен день прострочення виконання; 2) у відсотках від суми несвоєчасно виконаного зобов`язання. 
Отже, поденне нарахування пені є ознакою, яка вирізняє її серед інших видів неустойки (штрафних санкцій) та визначає механізм обчислення (визначення розміру) пені.
В той же час порядок застосування штрафних санкцій закріплено у ст. 232 ГК України (чинній на час укладення договору та спірних правовідносин), частина шоста якої визначає правило щодо періоду (строку) та порядку нарахування штрафних санкцій (зокрема, пені).
За загальним правилом, визначеним ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Отже, частини шостої статті 232 ГК України є диспозитивними, оскільки законом або договором може бути встановлений інший порядок, в тому числі і строк нарахування штрафних санкцій (зокрема, пені).
За загальним правилом договір є універсальним регулятором приватноправових відносин, який, як і закон, є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
Законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість періоду нарахування штрафних санкцій. Проте його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.
Згідно зі ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.
Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст. 252 ЦК України).
Тож хоча укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість строку нарахування штрафних санкцій (зокрема, пені), однак такий строк з урахуванням положень ст. 251, 252 ЦК України має бути визначений.
Період, за який нараховується пеня, має визначені часові межі – початок та кінець періоду (граничні строки) її нарахування, який, зазвичай, може бути пов`язаний з певною календарною датою або подією, що неминуче має настати. Наприклад, такий момент може бути визначений шляхом відображення, зазначення (погодження сторонами) в договорі умови про нарахування пені, зокрема, «до повного виконання зобов`язання», «до дати фактичного виконання», «до повної сплати заборгованості / погашення боргу», «протягом року / усього періоду існування заборгованості» тощо.
У разі відсутності подібних умов у договорі (використання / зазначення в договорі лише формулювання про нарахування пені «за кожен день прострочення») нарахування штрафних санкцій (зокрема, пені) припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06.10.2024 у справі № 911/952/22 виснувала, що застосування в тексті господарського договору формулювання «за кожен день прострочення» не можна вважати установленням іншого, ніж визначеного ч. 6 ст. 232 ГК України, строку нарахування штрафних санкцій (зокрема, пені). Таке формулювання лише повторює вирізняльну характеристику пені (поденне її нарахування) та характеризує механізм її визначення (розрахунку), однак жодним чином не впливає на можливість зменшення або збільшення строку нарахування пені, визначеного законом чи договором.
Умови договору оренди не містять будь-яких додаткових застережень (зокрема, «до повного виконання зобов`язання», «до повної сплати заборгованості», «до повного погашення боргу» тощо), які свідчили би про визначення в них іншого строку нарахування штрафних санкцій, ніж унормовано ч. 6 ст. 232 ГК України.
Оскільки умови договору не встановлюють періоду чи строку, за який нараховується пеня, пеня за прострочення виконання відповідачем за договором має нараховуватися за період шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконане.
Щодо доводів апеляційної скарги Підприємця з посиланням на умови п. 9.1 договору оренди колегія суддів зазначає, що Підприємець помилково ототожнює строк дії договору зі строком нарахування штрафних санкцій. 
Так, оскільки пеня є договірною санкцією, сторони мають право визначити строк, протягом якого здійснюється її нарахування (ч. 2 ст. 551 ЦК України), і цей строк жодним чином не пов`язаний зі строком дії договору (ч. 1 ст. 631 ЦК України), оскільки згідно з чинним законодавством закінчення строку дії договору не звільняє сторони від відповідальності за порушення зобов`язання, яке мало місце під час дії договору (ч. 4 ст. 631 ЦК України).
Перевіривши за допомогою інструменту «Калькулятори» системи інформаційно-правового забезпечення «ЛІГА:ЗАКОН» наданий позивачем розрахунок з урахуванням положень ч. 6 ст. 232 ГК України, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, який також здійснив відповідну перевірку, що до стягнення з Сіряка Є.Л. на користь Підприємця підлягають 90 026,95 грн пені. Вимоги Підприємця про стягнення 146 925,16 грн пені задоволенню не підлягають. 
Щодо вимог Підприємця про стягнення заборгованості з компенсації за спожите опалення приміщення та нарахованих на таку заборгованість 3% річних, інфляційних втрат та пені колегія суддів зазначає, що сторони рішення суду першої інстанції у цій частині не оскаржують. В апеляційній скарзі Сіряка Є.Л. відсутні доводи та вимоги щодо таких вимог Підприємця. Підприємець у апеляційній скарзі зазначив, що рішення, зокрема, в частині відмови у задоволенні вимог щодо стягнення компенсації за спожиті послуги опалення за їх недоведеністю, позивач вважає законним та обґрунтованим, винесеним відповідно до норм матеріального права, при дотриманні норм процесуального права, таким що базується на повному дослідженні матеріалів справи та доказах, досліджених у судовому засіданні, з врахуванням висновків Верховного Суду та практики Європейського суду з прав людини.
Апеляційний перегляд за поданими сторонами апеляційними скарги суд здійснив у встановлених ст. 269 ГПК України межах. Доводи апеляційних скарг не знайшли свого підтвердження та спростовуються наведеним вище за тестом цієї постанови.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.
Як зазначено у п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010).
Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 276 ГПК України).

Судові витрати.
У зв`язку з відсутністю підстав для задоволення апеляційних скарг витрати за їх подання відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на апелянтів.

Керуючись ст. 74, 129, 269, 275-277, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

У Х В А Л И В :

1. Апеляційні скарги ОСОБА_1 та фізичної особи – підприємця Одринченка Віталія Олексійовича на рішення Господарського суду Сумської області від 23.02.2026 у справі № 920/910/24 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Сумської області від 23.02.2026 у справі № 920/910/24 залишити без змін. 

3. Судові витрати, пов`язані з поданням апеляційних скарг, покласти на скаржників.

4. Справу повернути до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення.
Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені ст. 287 - 289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 03.07.2026. 

Головуючий суддя О.О. Євсіков 

Судді С.О. Алданова

В.А. Корсак