ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10.06.2026 	м. Івано-Франківськ	Справа № 909/325/26	

Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Кобецької С. М. , , розглянувши у відкритому судовому засіданні справу 
за позовом: Товариство з обмеженою відповідальністю "Пекканіска", вул. Богатирська, буд. 11,м. Київ,04209 
до відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю "Фрут Рівер Груп" вул. Букатчука, буд. 47 Е,с. Кобаки,Косівський район, Івано-Франківська область,78660
про стягнення грошових коштів в сумі 152 814, 27 грн. 

за участю:без представників сторін 

ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю "Пекканіска" ( далі- позивач) звернулось до Господарського суду Івано-Франківської області із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фрут Рівер Груп" (далі - відповідач) про стягнення заборгованості в сумі 152 814,27 грн, з них: 104 900,00 грн - основного боргу, 20 980,00 грн - штрафу, 18 466,63 грн - пені, 6017,24 грн - процентів річних, 2450,40 грн - інфляційних втрат.
Водночас, судом враховано подану позивачем 13.03.26 заяву про виправлення описки , в якій зазначено , що при складанні тексту позовної заяви позивач допустив помилково описку загальної суми позовних вимог у прохальній частині позовної заяви після слів “152 814,27 грн (сто п`ятдесят дві тисячі вісімсот чотирнадцять гривень 27 копійок) невірно зазначено залишок суми основного боргу, а саме “20 980,00 грн ” замість “104 900,00 грн.” та загальну суму нарахованої неустойки (штрафу), а саме “34 250,00 грн” замість “20 980,00 грн ”. При цьому, зазначені описки не вплинули на правильність розрахунку обсягу позовних вимог. Тому з урахуванням наведених виправлнь прохальна частина позовної заяви є наступною : стягнути з відповідача грошові кошти в сумі 152 814,27 грн (сто п`ятдесят дві тисячі вісімсот чотирнадцять гривень 27 копійок), з яких: - 104 900,00 грн – залишок суми основного боргу; - 20 980,00 грн – сума нарахованої неустойки (штрафу); - 18 466,63 грн– загальна сума нарахованої неустойки (пені); - 6 017,24 грн – загальну сума нарахованих процентів річних; - 2 450,40 грн – загальна сума нарахованих втрат від інфляції.
Позовні вимоги позивач обгрунтовує неналежним виконанням відповідачем обов"язку вчасної оплати орендних платежів , що виникає з Договору оренди обладнання № 5-290524 від 29.05.24 року , внаслідок чого виник борг у сумі 104 900,00 грн, а за прострочення - нарахував 20 980,00 грн - штрафу, 18 466,63 грн - пені, 6017,24 грн - процентів річних, 2450,40 грн - інфляційних втрат.

Відповідач у відзиві на позов заперечив проти позову , мотивуючи тим , що позивачем не враховано можливі періоди простою обладнання та можливі перерви у користуванні. Одночасно , вважає , що одночасне стягнення штрафу , пені , відсотків є множинною відповідальністю за одне порушення , що суперечить принципам справедливості , тому просить зменшити розмір штрафних санкцій до 1 % .
В судове засідання представники сторін не з"явились , хоча про час , місце розгляду спору повідомлені належним чином.
Одночасно, суд звертає увагу, на розумність строків розгляду справи судом, що є основним із принципів господарського судочинства, передбачений ст.2 ГПК України.Стаття 6 Конвенції про захистправ людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку; розумним вважається строк,що є обєктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного(без невиправданих зволікань) судового захисту.

З огляду на викладене та беручи до уваги: - приписи статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, стосовно розгляду спору впродовж розумного строку; - норми частин 1, 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті і суд розглядає справу за відсутності такого учасника; - те, що позивач та відповідач належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, а їх явка не визнавалась судом обов`язковою; - те, що у суду є всі необхідні матеріали (докази) для вирішення спору по суті - спір вирішується у відсутності представників позивача та відповідача за наявними матеріалами у справі.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши прокурора дослідивши та об`єктивно оцінивши в сукупності всі докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги чинного законодавства, суд вважає в позов таким , що підлягає задоволенню.

Фактичні обставини вказують на те , що з 04.06.2024 року по 28.08.2025 року включно Товариство з обмеженою відповідальністю «ПЕККАНІСКА» ( позивач) належним чином надав, а Товариство з обмеженою відповідальністю «ФРУТ РІВЕР ГРУП» (відповідач) на підставі укладеного між сторонами Договору оренди обладнання №5-290524 від 29.05.2024 року- отримав обсяг послуг з тимчасового оплатного користування (оренди) підйомним обладнанням на загальну суму 326 280,13 грн (триста двадцять шість тисяч двісті вісімдесят гривень 13 копійок), що підтверджується складеними між сторонами в електронній формі:
- актами надання послуг: №2137 від 30.06.2024 року на суму 46 040,05 грн; №2540 від 31.07.2024 року на суму 34 240,03 грн; №2146 від 31.05.2025 року на суму 20 900,00 грн; №2698 від 30.06.2025 року на суму 48 000,00 грн; №3077 від 31.07.2025 року на суму 120 200,05 грн; №3771 від 28.08.2025 року на суму 56 900,00 грн ;
- рахунками на на оплату: №2833 від 31.05.2024 року; №3504 від 31.07.2024 року;№2540 від 04.06.2025 року; №3481 від 30.06.2025 року; №4160 від 31.07.2025 року; №4465 від 28.08.2025 року; 
-платіжними інструкціями №10 від 04.06.2024 року (67 280,09 грн); №129 від 06.08.2024 року (12 999,99 грн); №840 від 10.06.2025 року (20 900,00 грн); №385 від 11.08.2025 року (120 200,05 грн).
Отож , як вбачається із доказів наявних в матеріалах справи відповідач грошові зобов`язання виконав частково, сплативши на користь позивача грошові кошти в сумі 221 380,13 грн (двісті двадцять одна тисяча триста вісімдесят гривень 13 копійок), внаслідок чого залишок несплаченого грошового зобов`язання становить 104 900.00 грн (сто чотири тисячі дев`ятсот гривень 00 копійок) , а несплаченими залишились надані послуги за актами -№2698 від 30.06.2025 року на суму 48 000,00 грн,- №3771 від 28.08.2025 року на суму 56 900,00 грн. На суму заборгованості позивачем нараховано неустойку ( штраф , пеню ) , інфляційні втрати та 10 % річних.

Предметом спору є матеріально правова вимога про стягнення 104 900,00 грн - основного боргу, 20 980,00 грн - штрафу, 18 466,63 грн - пені, 6017,24 грн - процентів річних, 2450,40 грн - інфляційних втрат.

Ч. 1 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, зокрема, з договорів та інших правочинів.
Відповідно до ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі.
Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Ч. 2. ст. 207 ЦК України встановлено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
У відповідності до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно з ч. 2 ст. 509 ЦК України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України.
Положеннями п. 2 ст. 11 ЦК України встановлено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір, а в силу вимог ч. 1 ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ч. 2 ст. 638 ЦК України).
Згідно ч. 1 ст. 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 641 ЦК України, пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.
Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом (ч. 2 ст. 642 ЦК України).
Ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з ч. 6 ст. 283 ГК України, до відносин оренди застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Ч. 1 ст. 759 ЦК України передбачено, що за договором найму наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
Відповідно до ст. 762 ЦК України за користування майном наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.
Ст. 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання не допускається.
Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться

Разом з тим , відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» визначено, що електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.
Відповідно до частин 1, 2, 3 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, яка використовується для ідентифікації автора та/або підписування електронного документа іншим суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершує створення електронного документа. Відносини, пов`язані з використанням удосконалених та кваліфікованих електронних підписів, регулюються Законом України «Про електронні довірчі послуги».
Ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» визначено, що оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України “Про електронні довірчі послуги”.
При цьому копією документа на папері для електронного документа є візуальне подання електронного документа на папері, яке засвідчене в порядку, встановленому законодавством.
Ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» передбачено, що електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.
Відповідно до частин 1, 2, 3 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, яка використовується для ідентифікації автора та/або підписування електронного документа іншим суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершує створення електронного документа. Відносини, пов`язані з використанням удосконалених та кваліфікованих електронних підписів, регулюються Законом України «Про електронні довірчі послуги».
Ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» визначено, що оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України “Про електронні довірчі послуги”. 
При цьому копією документа на папері для електронного документа є візуальне подання електронного документа на папері, яке засвідчене в порядку, встановленому законодавством.
Згідно ч. 1, 2 ст. 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. 
Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про електронні довірчі послуги», кваліфікований електронний підпис – удосконалений електронний підпис, який створюється з використанням засобу кваліфікованого електронного підпису і базується на кваліфікованому сертифікаті відкритого ключа.
Згідно ч. 5, 6 ст. 18 Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», електронний підпис чи печатка не можуть бути визнані недійсними та позбавлені можливості розглядатися як доказ у судових справах виключно на тій підставі, що вони мають електронний вигляд або не відповідають вимогам до кваліфікованого електронного підпису чи печатки.
Кваліфікований електронний підпис має таку саму юридичну силу, як і власноручний підпис, та має презумпцію його відповідності власноручному підпису.
Відповідно до абз. 8-9 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», первинні документи, складені в т.ч. в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг. При цьому, неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

З наведеного слідує , що акти надання послуг, якими позивач обгрунтовує надання орендних послуг , укладені в електронній формі, відповідають вимогам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» щодо наявного обсягу обов`язкової інформації яку повинний містити первинний документ, містять всю істотну важливу інформацію про господарську операцію, укладені шляхом накладення на них кваліфікованих електронних підписів уповноважених осіб (керівників) сторін, що дають змогу ідентифікувати таких осіб та встановити наявний в них обсяг повноважень для
укладення таких правочинів, а отже є належними доказами надання позивачем/ прийняття відповідачем обсягу послуг з оренди обладнання та документальними підставами для здійснення бухгалтерського обліку таких господарських операцій та виникнення у відповідача відповідних грошових зобов`язань.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Пунктом 3.1.1. Договору передбачено, що орендар зобов`язаний належним чином виконувати зобов`язання (в т.ч. грошові зобов`язання), що виникають на підставі цього Договору.
Пунктом 5.5.1. Договору встановлено, що в будь-якому випадку орендар зобов`язаний сплатити орендну плату за час фактичного користування обладнанням не пізніше 5 (п`ятого) числа місяця місяця, що слідує за місяцем в якому послуги з оренди обладнання були надані.
Враховуючи вищенаведене, граничний строк виконання відповідачем грошового зобов`язання за актом надання послуг: №2698 від 30.06.2025 року на суму 48 000,00 грн - встановлений договором до 05.07.2025 року включно, а за №3771 від 28.08.2025 року на суму 56 900,00 грн - до 05.09.2025 року включно.
Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відтак, у зв`язку із порушенням відповідачем встановлених договором граничних строків виконання грошового зобов`язання (простроченням відповідача), на наступний день після спливу такого строку, а саме на наступний календарний день що слідує за 5 (п`ятим) числом наступного за звітнім місяця у відповідача виникла заборгованість в розмірі залишку з невиконаного грошового зобов`язання за відповідним первинним документом.
Ч. 1 ст. 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Ч. 1 ст. 550 ЦК України зазначає, що право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Пунктом 6.2. Договору сторони передбачили, що у випадку невиконання або неналежного виконання орендарем грошових зобов`язань, що виникають на підставі цього договору, орендар зобов`язаний сплатити на користь орендодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, 10 (десять) процентів річних, пеню від суми невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожен день такого прострочення, а також штраф у розмірі 20% від суми невиконаного або неналежно виконаного Орендарем грошового зобов`язання.
На підставі вищенаведеного, позивач здійснив розрахунок сум неустойки, процентів річних та втрат від інфляції:-
за актом надання послуг №2698 від 30.06.2025 року: сума штрафу - 9 600,00 грн; сума пені -9820,94 грн; сума нарахованих процентів річних -3 195,62 грн; сума нарахованих втрат від інфляції -1014,58 грн;
-за актом наданих послуг №3771 від 28.08.2025 року: сума штрафу -11 380,00 грн; сума пені -8645,69 грн; сума нарахованих процентів річних-2 821,62 грн; сума нарахованих втрат від інфляції-1435,82 грн.
Суд превіривши правильність нарахування неустойки , річних та інфляційних втрат визнав арифметичний розрахунок таким , що відповідає вимогам закону.

Поряд з цим, правила частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України надають право суду зменшити за рішенням суду розмір неустойки, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Крім цього, категорії "значно" та "надмірно", які використовуються в ст. 551 ЦК України є оціночними і мають конкретизуватися у кожному конкретному випадку, з урахуванням того, що правила наведених статтей направленні на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, а також недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником. Подібний за змістом правовий висновок викладений у постанові Верховного суду від 04.07.2021 у справі №916/878/20.
Водночас, суд звертає увагу, що зменшення пені на 90%-99% фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що в свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін. Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного суду від 15.06.2022 у справі № 922/2141/21, від 05.04.2023 у справі №910/18718/21.
Разом з тим, суд звертає увагу, що у п. 7.31. постанови Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22, зазначено, що законодавець надає суду зменшувати розмір неустойки, а не звільняти боржника від її сплати.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законні вичерпного переліку обставин, як підстав для зменшення судом розміру неустойки (ч.3 ст. 551 ЦК України) господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки. Такий же за змістом правовий висновок викладений у постанові Верховного суду від 26.08.2021 у справі № 911/378/17.
Індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципу права ( правовий висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22).
Разом з тим, реалізуючи свої дискреційні повноваження, які передбачені статтями 551 Цивільного кодексу України щодо права на зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 Цивільного кодексу України (справедливість, добросовісність, розумність) має забезпечити баланс інтересів сторін, та з дотриманням правил статті 86 Господарського процесуального кодексу України визначати конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін тощо), які мають юридичне значення, і з огляду на мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності з урахуванням встановлених обставин справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 14.04.2021 у справі №922/1716/20, від 30.03.2021 у справі № 902/538/18.
Зі змісту зазначених норм вбачається, що, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.
Оцінюючи можливість зменшення суми пені, штрафу суд враховує, що відповідач прострочив сплату орендних платежів за двома актами наданих послуг майже рік, і при цьому не навів будь-яких причин такого , як от погіршення фінансового стану, ускладнення в господарській діяльності , тощо .
З урахуванням викладеного у сукупності, суд, враховуючи дискреційність наданих йому повноважень щодо зменшення розміру штрафних санкцій, виходячи з необхідності дотримання балансу інтересів обох сторін, вважає справедливим, доцільним, обґрунтованим, таким, що цілком відповідає принципу верховенства права висновок щодо зменшення розміру штрафу на 50 відсотків.На думку суду, стягнення з відповідача такої суми штрафу компенсує негативні наслідки, пов`язані з порушенням відповідачем строків сплати боргу.

Щодо зменшення інфляційних втрат, то суд зазначає, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі № 703/2718/16-ц, від 02.07.2025 у справі №903/602/24.
Велика Палата Верховного Суду зазначає, що інфляція - це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (Методологічні положення щодо організації статистичного спостереження за змінами цін (тарифів) на спожиті товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, затверджені наказом Державного комітету статистики України від 14 листопада 2006 року № 519).
Інфляційні втрати є наслідком інфляційних процесів в економіці, вони об`єктивно виникають унаслідок знецінення грошових коштів, а їх стягнення є компенсацією за понесені втрати .
Компенсація кредитору інфляційних втрат згідно з положеннями частини другої статті 625 Цивільного кодексу України є мінімальною гарантією захисту його інтересів, яка забезпечує збереження цінності грошових коштів протягом прострочення оплати боржником відповідних товарів, робіт чи послуг .
Інфляційні втрати не є штрафними санкціями чи платою боржника за користування коштами кредитора, вони, як уже зазначалося, входять до складу грошового зобов`язання і є способом захисту майнового права та інтересу. Тому, на відміну від процентів річних, суд не може зменшити розмір інфляційних втрат .
Отже, норми ст. 625 ЦК України спрямовані в першу чергу на те, щоб внаслідок неправомірних дій боржника (прострочення) право власності кредитора не було порушене, оскільки внаслідок знецінення національної грошової одиниці купівельна спроможність коштів, які б кредитор міг одержати за належного виконання боржником своїх грошових зобов`язань, буде значно меншим, що має відповідно наслідком зменшення майнового блага кредитора.
З огляду на зазначене, інфляційні втрати не відносяться до неустойки, а тому до цих компенсаційних виплат не застосовуються положення ст. 551 ЦК України.
Крім того, вимагати сплату суми боргу з врахуванням індексу інфляції є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу і є мінімальною гарантією, яка надає кредитору можливість захистити такі інтереси, а отже відповідна компенсаційна виплата нараховуються незалежно від вини боржника.
За наведеного, суд не вбачає правових підстав для зменшення розміру нарахованих інфляційних втрат за прострочення виконання зобов`язання.
Не вбачає суд підстав і для зменшення розміру процентів річних, через значне прострочення виконання зобовязання відповідачем - майже один рік , не наведення останнім причини невиконання зобов`язання, невелика сума річних 6017,24 грн порявняно із основною сумою 104900 грн . Разом з тим, право суду на зменшення відсотків річних не урегульовано вище зазначеними правовими нормами.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суд акцентує, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
У пунктах 1-3 частини першої статті 237 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судових рішеннях у справі, питання вичерпності висновків судів, суд враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Суд надавши оцінку, як зібраним у справі доказам вцілому так і кожному зокрема приходить до висновку про часткове задоволення позову.
Що стосується заперечення відповідача про , то такий підхід є засадничо хибним, не випливає ні з якого пункту договору чи норми закону та спростовується сказаним вище.
Відповідно до ст. 237 Господарського процесуального кодексу України суд, при ухвалені рішення, вирішує питання щодо розподілу судових витрат по справі.
З урахуванням ст. 129 ГПК України та результату вирішення спору судовий збір праві слід відшкодувати позивачу за рахунок відповідача.
Відповідно до частини першої статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до підпункту 1 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру юридичною особою ставка судового збору становить 1,5 % ціни позову, але не менше одного розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб .
Згідно зі статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2026 року встановлено у розмірі 3328,00 грн.
Частиною третьою статті 4 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що у разі подання процесуальних документів до суду в електронній формі застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.
Таким чином, розмір судового збору за подання цієї позовної вимоги майнового характеру , поданої через систему " Електронний суд " становить: 3328,00 грн ? 0,8 = 2662,40 грн.
Позивачем сплачено судовий збір у розмірі 3328,00 грн , що підтверджено відповідним платіжним документом.
З урахуванням ст. 129 ГПК України та результату вирішення спору судовий збір праві слід відшкодувати позивачу за рахунок відповідача.

Керуючись ст.ст. 2, 13, 15, 74-78, 86,123,129,169,233,241 Господарського процесуального кодексу України, суд, 
ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.
Стягнути з відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «ФРУТ РІВЕР ГРУП» ( код ЄДРПОУ: 5250647, адреса місцезнаходження: Україна, 78660, Івано-Франківська обл., Косівський р-н, село Кобаки, вул. Букатчука, будинок 47Е) на користь позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю «ПЕККАНІСКА» ( код ЄДРПОУ: 35411500, адреса місцезнаходження: 04209, м. Київ, вул. Богатирська, 11) грошові кошти в сумі 152 814,27 грн. (сто п`ятдесят дві тисячі вісімсот чотирнадцять гривень 27 копійок), з яких: 104 900,00 грн - основного боргу; 10490,00 грн - штрафу; 18 466,63 грн - пені; 6017,24 грн - процентів річних; 2450,40 грн - інфляційних втрат.
В частині стягнення 10490 грн штафу - відмовити.

Стягнути з відповідача -Товариства з обмеженою відповідальністю «ФРУТ РІВЕР ГРУП» ( код ЄДРПОУ: 5250647, адреса місцезнаходження: Україна, 78660, Івано-Франківська обл., Косівський р-н, село Кобаки, вул. Букатчука, будинок 47Е) на користь позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю «ПЕККАНІСКА» ( код ЄДРПОУ: 35411500, адреса місцезнаходження: 04209, м. Київ, вул. Богатирська, 11) - 2662,40 грн судового збору. 

Видати наказ після набрання рішенням законної сили .

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повне рішення складено 11.06.2026.

Суддя С.М.Кобецька