КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
03680 м. Київ , вул. Солом`янська, 2-а 

Номер апеляційного провадження: 22/-ц/824/8684/2025 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2025 року м. Київ
Справа № 363/6161/24

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді-доповідача Ящук Т.І., 
суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М., 
за участю секретаря судового засідання Мех В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 10 лютого 2025 року, ухвалене у складі судді Свєтушкіної Д.А.,
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про зміну розміру та способу стягнення аліментів, 

встановив:

У листопаді 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Вишгородського районного суду Київської області з позовом до відповідача ОСОБА_3 про зміну розміру та способу стягнення аліментів, в якому просив:
- змінити спосіб стягнення аліментів та їх розмір, що стягуються з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 на утримання дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , до 1/2 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили до досягнення дітьми повноліття;
- припинити стягнення аліментів на підставі договору між батьками про визначення місця проживання та сплату аліментів на дітей від 01 грудня 2021 року, з дня набрання рішенням суду законної сили.
В обґрунтування позову зазначив, що 01 грудня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладений договір між батьками про визначення місця проживання та сплату аліментів на дітей. 
Відповідно до пункту 1.1. договору батько - ОСОБА_1 та мати ОСОБА_3 уклали цей договір стосовно визначення місця проживання та розміру, строків, порядку виплати аліментів на утримання малолітніх дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
Відповідно до пункту 3.1. цього договору, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , дійшли згоди встановити обов`язок батька сплачувати на утримання дітей, аліменти в розмірі 15 000 грн. щомісячно, тобто 5000 грн. щомісячно на кожну дитину. 
Пунктом 3.4. договору передбачалося, що аліменти сплачуються батьком у повному розмірі або частинами в сумі 15 000 грн. щомісячно, не пізніше 20 (двадцятого) числа кожного поточного місяця за поточний місяць.
На підставі зазначеного договору на даний час стягуються аліменти з позивача. Зазначила, що у позивача змінилось матеріальне положення у зв`язку з воєнним станом, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 10 лютого 2025 року в задоволені позову ОСОБА_7 відмовлено. 

Не погоджуючись з рішенням суду представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просила її задовольнити, рішення суду скасувати та прийняти нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.
Посилається на те, що суд першої інстанції не врахував позицію Верховного Суду у постанові від 19 червня 2024 року у справі № 686/22677/23 та прийшов до помилкового висновку про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів погіршення матеріального, сімейного стану та стану здоров`я, через що він не має змоги виплачувати аліменти у визначеному договором порядку.
Вважає, що надана довідка ОК-5 є належним та допустимим доказом для задоволення позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 - ОСОБА_8 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду - залишити без змін.
Звертає увагу на те, що матеріали справи не містять довідки ОК-5, що є підтвердженням зміни матеріального стану позивача, а також вважає, що посилання на постанову Верховного Суду від 19 червня 2024 року у справі № 686/22677/23 є безпідставними, оскільки у позивача не змінився сімейний стан та не народилась дитина, на користь якої він зобов`язаний сплачувати аліменти.
Вказує, що не відповідають дійсності твердження позивача, що у нього погіршилося матеріальне становище, адже позивач з січня 2023 року перебуває у Великобританії (Шотландія м. Глазго, Майєрпарк Тераса, буд. 3 (G64 1QZ), де він мешкає зі спонсором (власником житла) за програмою для громадян України, орендну плату та комунальні платежі позивач не сплачує. Відповідач є молодим фізично здоровим та працездатним чоловіком, який має право на працю у країні перебування та може утримувати своїх дітей. У теперішній час позивач працює помічником кухаря у ресторані «Nonna's Kitchen» у м. Глазго. Ця інформація підтверджується показами наданими позивачем у суді Великобританії.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримала вимоги апеляційної скарги, просила її задовольнити з викладених у ній підстав, додатково пояснивши, що у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації проти України в лютому 2022 року позивач виїхав за межі України до Шотландії (Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії), де проживає і перебуває на державному утриманні, щомісячний розмір якого складає 300 доларів. Його матеріальний стан погіршився через воєнний стан, він втратив роботу, що істотно погіршило його матеріальне становище.
В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_9 - ОСОБА_8 заперечив проти вимог апеляційної скарги, просив відмовити в її задоволенні, рішення суду першої інстанції - залишити без змін, додатково пояснивши, що заборгованість зі сплати аліментів позивачем погашена, у Великій Британії він отримує дохід в розмірі 1700 фунтів стерлінгів, а отже може сплачувати аліменти у визначеному договором розмірі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників позивача і відповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що з моменту укладення сторонами договору між батьками про визначення місця проживання та сплату аліментів на дітей від 21 грудня 2021 року суттєво погіршився його матеріальний або сімейний стан та стан здоров`я, через що він не має змоги виплачувати аліменти у визначеному договором розмірі. Позивач є працездатним, даних про його захворювання у справі немає.
Наявні у матеріалах справи докази є не достатніми на підтвердження істотної зміни матеріального стану позивача і щодо відсутності у позивача доходів на території України, тоді як було встановлено судом та представники сторін не оспорювали, що позивач з 2023 року перебуває у Великобританії. Жодних доказів щодо розміру отриманих у Великобританії доходів чи їх відсутності позивачем не надано.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, вважає його таким, що відповідає фактичним обставинам і нормам матеріального права, зважаючи на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
01 грудня 2021 року позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_9 укладено нотаріально посвідчений договір між батьками про визначення місця проживання та сплату аліментів на дітей, за умовами якого батько взяв на себе зобов`язання сплачувати на утримання дітей ( ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ), аліменти в розмірі 15 000 грн. щомісяця, тобто 5000 грн. щомісяця на одну дитину (пункт 3.1. договору).
У пункті 3.2 цього договору встановлено, що розмір аліментів, визначений за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає щорічній індексації. Щомісячна плата не може бути нижчою за мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину відповідно до частини другої статті 182 СК України, а саме не меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

З індивідуальних відомостей про застраховану особу Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України від 11 листопада 2024 року вбачається, що розмір нарахованого доходу позивача в Україні за 2021 рік склав 66 000 грн., при цьому, за грудень місяць цього року - 0,00 грн.
Згідно з відомостями з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків за період з І кварталу 2019 року по IV квартал 2021 року, розмір нарахованого доходу позивача за четвертий квартал 2021 року склав 853 302,60 грн.
З відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків вбачається, що за період з ІІ кварталу 2023 року по IV квартал 2024 року загальний розмір нарахованого доходу позивача складав 7080,74 грн., з яких у травні і грудні 2023 року йому нараховано 1 739,19 грн. і 5 341,61 грн. відповідно за надання Приватному акціонерному товариству «Птахокомбінат «Бершадський» земельної частки (паю) в лізинг, оренду або суборенду. 
16 вересня 2024 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Новохатньою Н.С. видано виконавчий напис № 895 про стягнення з позивача на користь відповідача заборгованості зі сплати аліментів у загальному розмірі 389 420 грн., що складається із суми основного боргу аліментів у розмірі 152 000 грн. і пені в розмірі 1% від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення, що складає 235 920 грн.
Постановою старшого державного виконавця Бершадського відділу державної виконавчої служби у Гайсинському районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Кучанською О.О. від 25 вересня 2024 року відкрито виконавче провадження № 76141122 з метою примусового виконання виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Новохатньої Н.С. від 16 вересня 2024 р. № 895 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованості зі сплати аліментів у вказаному розмірі 389 420 грн.
Як зазначив у судовому засіданні представник відповідача, заборгованість зі сплати аліментів позивачем погашена.
У позовній заяві ОСОБА_1 просив суд змінити спосіб стягнення аліментів, шляхом визначення їх розміру у частці від доходу, а не в твердій грошовій сумі, як зазначено позивачем та відповідачем у договорі про визначення місця проживання дітей та сплату аліментів. Також просив припинити стягнення аліментів на підставі цього договору.

Статтями 8, 11 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що батько та мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 цієї Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття.
Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.
Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Статтею 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 189 СК України батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується.
За змістом статті 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
У постанові Верховного Суду від 29 червня 2022 р. у справі № 596/826/21 сформульовано правовий висновок, згідно з яким міжнародні норми закріплюють, що в кожному з питань, які стосуються дітей, всі органи мають керуватися принципом найкращих інтересів дитини. У питаннях щодо аліментів, майнового утримання дитини тощо цей принцип також є застосовним, тому суди зобов`язані його враховувати.
У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

Пред`являючи позов про зміну способу і розміру сплати аліментів, позивач посилався на істотне погіршення його матеріального стану, у зв`язку з чим просив суд призначити до стягнення на користь відповідача 1/2 частки його заробітку (доходу) щомісячно на утримання трьох дітей до досягнення ними повноліття.
Суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи, що сторони погодили розмір аліментів на дітей у твердій грошовій сумі 15 000 грн. щомісячно.
Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про зміну способу стягнення аліментів, Вишгородський районний суд Київської області керувався тим, що таким правом наділений лише отримувач аліментів.
Згідно з вимогами статті 181 СК України спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
Верховний Суд у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 759/10277/18 роз`яснив, що спосіб стягнення коштів на утримання дитини визначається за вибором того з батьків, разом з яким проживає дитина.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги про зміну способу стягнення аліментів з огляду на те, що сімейне законодавство не наділяє правом заявляти таку позовну вимогу платника аліментів, з яким діти не проживають і такий висновок відповідає чинній правозастосовній практиці.

У постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 565/2071/19, від 28 травня 2021 року у справі № 715/2073/20, від 20 грудня 2021 року у справі № 681/15/21 викладено такий правовий висновок щодо застосування статті 192 СК України: «Статтею 192 СК України передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів. При цьому такі положення закону не виключають одночасне настання обох підстав для зміни розміру аліментів: і зміни сімейного і зміни матеріального стану».
Як на підставу для скасування рішення суду першої інстанції, позивач посилається на неврахування правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 19 червня 2024 року у справі № 686/22677/23, згідно зі змістом якого зміна сімейного стану платника аліментів є самостійною підставою для зменшення розміру аліментів.
Однак, зазначений правовий висновок не є релевантним з огляду на відмінність предмету правового регулювання. Так, у цій справі Верховний Суд переглядав судові рішення за результатами вирішення правовідносин про зменшення розміру аліментів шляхом застосування нової частки від суми доходів платника аліментів, а саме її зменшення з 1/4 до 1/6 від всіх видів заробітку платника аліментів. 
Водночас, ОСОБА_1 просить суд зменшити розмір аліментів шляхом зміни способу стягнення, а саме замість твердої грошової суми визначити аліменти у розмірі 1/2 частини всіх видів заробітку платника податків, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При цьому доказів щодо фактичного розміру доходів станом на день пред`явлення даного позову позивачем не надано. Однак, зміну способу стягнення аліментів за заявою саме платника податків сімейним законодавством не передбачено, таким правом наділений виключно отримувач аліментів, з яким проживають діти, а отже суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Також колегія суддів зазначає, що для підтвердження зміни матеріального стану платника аліментів необхідним є доведення обставин про те, яким був матеріальний стан позивача на час укладення договору про сплату аліментів, та який його матеріальний стан на час звернення з позовом про зменшення розміру аліментів.
З матеріалів справи вбачається, що договір про визначення місця проживання та сплати аліментів між сторонами був укладений у грудні 2021 року, тоді як позивач звернувся до Вишгородського районного суду Київської області з вищезазначеним позовом у листопаді 2024 року. Отже, порівнюваними періодами є грудень 2021 року та листопад 2024 року.
На доведення обґрунтованості позовних вимог до позовної заяви позивач додав копію нотаріально посвідченого договору з відповідачем про визначення місця проживання та сплату аліментів на дітей від 01 грудня 2021 року; індивідуальні відомості про застраховану особу Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України; відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків а період з І кварталу 2019 року по IV квартал 2021 року; відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків за період з ІІ кварталу 2023 року по IV квартал 2024 року; копію виконавчого напису від 16 вересня 2024 р. № 895; копію постанови про відкриття виконавчого провадження від 15 вересня 2024 р. № 76141122.
Частинами третьою і четвертою статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За змістом частин першої і другої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
На доведення істотного погіршення матеріального становища позивач надав відомості з державних реєстрів України про розмір його нарахованого доходу, однак які суд апеляційної інстанції оцінює як неналежні докази, оскільки вони не підтверджують погіршення матеріального стану позивача, зважаючи на наступне.
За відомостями з Реєстру застрахованих осіб розмір нарахованого доходу позивача в грудні 2021 року склав 0,00 грн., тоді як саме в цей період він уклав з відповідачем договір про визначення місця проживання та сплату аліментів на дітей від 01 грудня 2021 року, за умовами якого добровільно погодився щомісячно сплачувати 15 000 грн. на утримання трьох дітей (пункт 3.1. договору).
Також апеляційний суд зауважує, що відомості з Реєстру застрахованих осіб вказують на те, що в грудні 2021 року позивачу нараховано 0,00 грн., тоді як за відомостями з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків у грудні 2021 року позивач отримав дохід в розмірі 853 302 грн.
З лютого 2022 року позивач виїхав за межі України, з січня 2023 року проживає та працює у Великобританії, відповідним чином, він не міг бути працевлаштований та отримувати дохід в Україні. 
Суд першої інстанції, надавши оцінку доказам у справі та поясненням учасників справи, зазначив, що представник позивача визнав факт перебування платника аліментів за межами території України, а саме на території Великої Британії.
Разом з тим, відомостей про розмір щомісячного доходу на території Великобританії позивач не надав, а відтак, не довів істотне погіршення матеріального стану станом на листопад 2024 року.
Доказів щодо розміру його доходу на території іншої країни, який не дозволяє виплачувати аліменти у визначеному договором обсязі, чи доказів відсутності доходу на території іншої країни позивач не надав.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність обставин, на які посилався позивач, звертаючись до суду з цим позовом, тобто істотне погіршення його матеріального стану.
З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними, спростовуються матеріалами справи та висновками місцевого суду, викладеними у оскаржуваному рішенні.
Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Отже, оскаржуване рішення ухвалене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, висновки суду відповідають фактичним обставинам, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 375, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , - залишити без задоволення.
Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 10 лютого 2025 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складено 19 травня 2026 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І. 

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.