ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2026 р. 	Справа № 480/10357/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Любчич Л.В.,
Суддів: Присяжнюк О.В. , Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 04.02.2025, головуючий суддя І інстанції: М.М. Шаповал, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40602, повний текст складено 04.02.25 по справі № 480/10357/24
за позовом ОСОБА_1 
до  Військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України   
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач, в/ч НОМЕР_1 , апелянт), в якій просив:
- визнати дії в/ч НОМЕР_1 щодо невиплати позивачу компенсації за не отримане речове майно протиправними;
- зобов`язати в/ч НОМЕР_1 виплатити позивачу компенсацію за не отримане речове майно в розмірі 25023,61 грн.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 04.02.2025 позов задоволено.
Визнано протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 , яка полягає у невиплаті ОСОБА_1 компенсації за не отримане речове майно.
Зобов`язано в/ч НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 компенсацію за неотримане речове майно в розмірі 25023,61 грн.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просив суд рішення скасувати та постановити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначив, що речовою службою частини складена довідка від 25.09.2024 №53/2024 «Про вартість речового майна, що належить до видачі» старшого солдата ОСОБА_1 . На підставі наказу командира в/ч НОМЕР_1 №1632 від 27.11.2024 відповідачем проведено виплату грошової компенсації за неотримане речове майно позивачу на його картковий рахунок.
Отже, відповідачем не заперечується право позивача на отримання компенсації вартості за не отримане речове майно.
В подальшому після отримання додаткових коштів на виплати нарахованої компенсації за неотримане речове майно вч НОМЕР_1 на рахунок ОСОБА_1 , згідно з платіжною інструкцією №11295 від 04.12.2024 сплачено суму в розмірі 24647,65 грн.
Розрахунок сплаченої суми: компенсація за неотримане речове майно – 25023,00 грн, прибутковий податок – 4504,00 грн, військовий збір 1,5% - 375,35 грн, компенсація прибуткового податку – 4504,00 грн. Всього утримано – 375,35 грн. До перерахунку 24647,65 грн.
Таким чином, в/ч НОМЕР_1 проведено повний розрахунок за компенсацію за неотримане речове майно з позивачем. 
Позивач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Відповідно до положень ч.1 ст. 308 , п.3 ч.1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) розгляд справи проведено в порядку письмового провадження за наявними у ній доказами та в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в її межах, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції, при прийнятті оскаржуваного судового рішення, норм процесуального та матеріального права, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено обставини, які не оспорено сторонами.
Позивач звільнений з військової служби наказом в/ч НОМЕР_1 від 19.09.2024 № 285.
З тієї ж дати позивач звільнений відповідно до підпункту "Д" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" з військової служби наказом командира частини по особовому складу від 13.09.2024 № 37 о/с у запас у зв`язку із звільненням з полону, де 19.09.2024 із виключенням зі складу сил ОТУ " ІНФОРМАЦІЯ_1 " ОСУВ " ІНФОРМАЦІЯ_2 " де в подальшому направлено для взяття на облік до ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Після звільнення позивача та виключення зі списків особового складу в/ч НОМЕР_1 позивачем у листопаді 2024 року було подано заяву на ім`я командира в/ч НОМЕР_1 , із проханням виплатити позивачу грошову компенсацію вартості за не отримане речове майно відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 № 178 Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної соціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформатизації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за не отримане речове майно в зв`язку зі звільненням з військової служби.
08.11.2024 за вх.№ 40/35/10/2/-6164/к 653 на адресу позивача надійшов лист від відповідача, про розгляд заяви по виплаті грошової компенсації за не отримане речове майно з повідомленням наступного змісту, що для нарахування та виплати грошової компенсації за не отримане речове майно, речовою службою частини складена довідка від 25.09.2024 № 53 "про вартість речового майна що належить до видачі" з повідомленням про те що грошові кошти будуть виплачені на вказані реквізити відразу, при наявності фінансування у військовій частині.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до довідки № 53 про вартість речового майна, що належить до видачі позивачу належить до виплати компенсація у сумі 25023,61 грн. Позивачем було подано заяву про виплату грошової компенсації, на яку військова частина повідомила, що виплата грошової компенсації буде проведена після надходження коштів. Отже, відповідач не заперечив право позивача на отримання компенсації вартості за не отримане речове майно.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та зазначає.
Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Приписами ч.3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі- закон № 2232-ХІІ) визначено, що закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Відповідно до ст.1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991№ 2011-XII (далі - Закон №2011-ХІІ) соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Згідно з положеннями ст.ст. 1-2, 2 Закону №2011-ХІІ військовослужбовці користуються всіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.
Згідно з ч.1ст. 9-1 Закону № 2011-ХІІречове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за не отримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.
Порядок здійснення всіх видів матеріального забезпечення військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів, та виплати грошової компенсації вартості за речове майно, що не отримано такими військовослужбовцями, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Судовим розглядом справи встановлено, що на виконання зазначеної статті постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 за №178 затверджений Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за не отримане речове майно (далі - Порядок № 178), пунктами 2, 3 якого передбачено, що виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу. . Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця; .
Відповідно до пунктів 4, 5 Порядку № 178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації, а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації. Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.
Згідно з п. 4 розділу ІІІ Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 29.04.2016 №232, військовослужбовці, які звільняються в запас або відставку, за їх бажанням отримують речове майно, яке не було отримане під час проходження служби, або грошову компенсацію за нього, виходячи із закупівельної вартості такого майна. Порядок виплати грошової компенсації здійснюється відповідно до вимог Порядку № 178. Грошова компенсація замість речового майна, що підлягає видачі, виплачується на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, форма якої наведена у додатку до Порядку № 178, яка видається речовою службою військової частини, виходячи із заготівельної вартості цих предметів.
З аналізу вищевказаних норм слід дійти висновку про те, що у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби.
Отже, військовослужбовці після звільнення їх з військової служби зберігають право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.
Колегія суддів зазначає, що пунктом 4 Порядку № 178 передбачено, що виплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно передбачено застосування різних форм звернення про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, а саме рапорту, як особливої, передбаченої спеціальним законодавством форми доповіді військовослужбовця при його зверненні до вищого начальника в різних випадках службової діяльності, так і заяви, як звернення громадянина із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством його прав та інтересів.
Зазначений висновок суду відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 03.10.2018 у справі № 803/756/17.
Також, колегія суддів зазначає, що відповідно до абз. 1 та 3 п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 за № 1153/2008 (далі Положення №1153/2008) після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за вибраним місцем проживання..
Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
З наведених законодавчих приписів випливає, що у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби.
Отже, військовослужбовці після звільнення їх з військової служби зберігають право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.
Зазначений висновок суду відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 29 серпня 2019 року у справі № 2040/7697/18 та від 30.07.2020 у справі № 820/5767/17 та колегія суддів не знаходить підстав для відступу від цієї позиції.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідачем на ім`я позивача було складено довідку №53 від 25.09.2024 про вартість речового майна, що належить до видачі, та згідно з вказаною довідкою сума не отриманого речового майна становить 25023,61 грн.
Колегія суддів зауважує, що відповідачем було отримано копію ухвали Сумського окружного адміністративного суду від 06.12.2024 про відкриття провадження у справі через його електронний кабінет 06.12.2024 об 11:22, що підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою про доставку електронного листа (а.с.18).
Однак відповідачем не було подано до суду першої інстанції ані відзиву на позовну заяву, ані доказів виплати ОСОБА_1 компенсації за неотримане речове майно, хоча платіжна інструкція №11295 про виплату позивачу компенсації за неотримане речове майно датована 04.12.2024, тобто ще до винесення ухвали про відкриття провадження по справі. Вказана платіжна інструкція була надана лише суду апеляційної інстанції.
Суд апеляційної інстанції перевіряє правильність рішення суду першої інстанції на момент його ухвалення. На момент ухвалення оскаржуваного рішення в судом першої інстанції були відсутні докази виплати ОСОБА_1 компенсації за неотримане речове майно.
З урахуванням вищевикладених обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .
Колегія суддів звертає увагу на те, що неналежне ставлення відповідача до своїх процесуальних обов`язків не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції. 
Крім того, задоволення позову не матиме для відповідача негативних наслідків, оскільки воно фактично вже виконано.
Ухвалюючи це судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України (п. 58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За змістом частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.
Керуючись ст. 242, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України - залишити без задоволення.
Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 04.02.2025 по справі № 480/10357/24 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Л.В. Любчич 	
Судді	   	О.В. Присяжнюк   О.А. Спаскін