10.06.26
22-ц/812/914/26

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2026 року м. Миколаїв 

справа №487/7882/24
провадження №22-ц/812/914/26

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: 
головуючого Локтіонової О. В.,
суддів: Крамаренко Т. В., Серебрякової Т. В.,
із секретарем судового засідання – Лівшенком О. С., 
за участі:
позивача – ОСОБА_1 , 
представника позивачів – ОСОБА_2 ,
відповідача – ОСОБА_3 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 лютого 2026 року, ухвалене під головуванням судді Притуляк І. О. у приміщенні суду у м. Миколаєві, за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, 
В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2024 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5 звернулися до суду з зазначеним вище позовом, який обґрунтовували наступним.
Позивачі зазначали, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла їх бабуся ОСОБА_7 . За життя вона склала заповіт, за яким все своє майно в рівних частках заповіла їм, ОСОБА_8 та ОСОБА_4 .
Про існування заповіту їм стало відомо у липні 2024 року, після того, як їх дід ОСОБА_3 (співвідповідач) звернувся до приватного нотаріуса з метою розпорядження належною йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу №4711 від 30 червня 2000 року квартирою АДРЕСА_1 .
ОСОБА_3 нотаріусом усно було відмовлено у реєстрації відчуження вказаної квартири, з посиланням на те, що її було придбано у спільну сумісну власність з ОСОБА_7 . Саме нотаріус повідомила про існування заповіту.
При зверненні до Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області їм стало відомо, що спадкова справа після смерті ОСОБА_7 була заведена на підставі заяви ОСОБА_4 .
Державним нотаріусом у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті баби їм було відмовлено з причини пропуску строку прийняття спадщини, визначеного положеннями ст.1270 ЦК України. 
Позивачі вказували, що встановлений законом шестимісячний строк для прийняття спадщини вони пропустили з поважних причин, оскільки про існування заповіту, складеного ОСОБА_7 , їм стало відомо після спливу шести місяців з дня її смерті. Будь-якого повідомлення з часу відкриття спадщини від органів нотаріату про закликання до спадкування за заповітом, вони не отримували.
Посилаючись на наведене, позивачі просили визначити їм додатковий строк у три місяці для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті їх бабусі ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 лютого 2026 року позов ОСОБА_1 та ОСОБА_5 задоволено частково.
Визначено ОСОБА_1 додатковий строк один місяць з дня набрання законної сили судовим рішенням, для прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Визначено ОСОБА_5 додатковий строк один місяць з дня набрання законної сили судовим рішенням, для прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Ухвалюючи таке рішення, суд виходив з необізнаності спадкоємців про наявність заповіту, що є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини. У рішенні також зазначено про те, що нотаріусом не вчинялись будь-які дії щодо повідомлення спадкоємців про існування заповіту, що позбавило їх обізнаності щодо його наявності та, відповідно, можливості реалізувати своє право на звернення до нотаріального органу із заявою про прийняття спадщини у встановлений законом строк. Також судом враховано свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права з посиланням на практику Верховного Суду. Наданий строк, на думку суду, є достатнім для вчинення вказаної дії. 
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність рішення, просила його скасувати через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, зокрема, неправильне тлумачення закону та застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню, порушення норм процесуального права, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, у зв`язку з тим, що справу розглянуто неповноважним складом суду; в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими, якщо апеляційну скаргу обґрунтовано такою підставою; справу розглянуто судом за відсутності відповідачки ОСОБА_4 , не повідомленої належним чином в порядку ст.128-130 ЦПК України, при цьому, як вбачається із протоколу судового засідання в режимі ВКЗ №5831328 від 02.02.2026 судове засідання розпочалося із запізненням на 20 хв, суд ухвалив судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі, закривши підготовче засідання та перейшовши до стадії розгляду по суті в один день, без надання можливості учасникам справи реалізувати процесуальні права під час дослідження доказів, надання пояснень, участі у судових дебатах.
Відповідачка вказувала, що позивачі систематично не з`являлися у судові засідання, не реалізовували свої процесуальні права належним чином, при цьому були наявні підстави, які перешкоджали розгляду справи, зокрема, в якості співвідповідача не залучено спадкоємицю, яка є рідною дочкою померлої ОСОБА_7 – ОСОБА_9 , яка автоматично мала б отримати обов`язкову частку у спадщини, оскільки є інвалідом ІІ групи, у якої наявний опікун ОСОБА_10 . 
Також відповідач зауважила, що відповідач ОСОБА_6 (онука) не є належним відповідачем, оскільки пропустила 6-місячний строк прийняття спадщини. Крім того рішенням суду від 24 грудня 2024 року у справі №487/9387/24 їй було відмовлено у визначенні додаткового строку для прийняття спадщини. 
Так само ОСОБА_3 не є належним відповідачем у цій справі, оскільки матеріали справи не містять відомостей про прийняття ним спадщини.
Відповідач також зазначила, що в позові наведені недостовірні відомості, оскільки позивачі мали безперешкодний доступ до квартири померлої та заволоділи усіма документами, серед яких був заповіт. Позивачі не надали суду належних і допустимих доказів ні на підтвердження фактичного прийняття спадщини, ні на підтвердження поважності причин пропуску строку для її прийняття, а наведені причини пропуску цього строку не свідчать про наявність об`єктивних, непереборних, істотних труднощів для вчинення дій, пов`язаних із прийняттям спадщини, тим паче враховуючи родинні відносини із спадкодавцем. 
Також відповідачка звертала увагу на те, що головуюча у справі суддя демонструвала надання переваги позивачам та їх представнику, проявляла упередженість, необ`єктивність та неприязнь до неї.

Доводи інших учасників справи

ОСОБА_1 та ОСОБА_5 подали відзив на апеляційну скаргу, у якому наголошено на тому, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними.

Рух справи у суді апеляційної інстанції

Ухвалами Миколаївського апеляційного суду від 09 квітня 2026 року відкрито апеляційне провадження у цій справі та призначено її розгляд на 27 травня 2026 року на 11 год 00 хв.
27 травня 2026 року розгляд справи був відкладений на 10 червня 2026 року на 13 год 30 хв через отримання судом клопотання відповідачки ОСОБА_4 про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням її на лікуванні в закладі охорони здоров`я з 26 травня 2026 року. Докази цього дотепер суду не надані.
Відповідачка ОСОБА_4 була належним чином повідомлена про розгляд справи в апеляційному суді, була обізнана про дату, час і місце судового розгляду справи апеляційним судом, за її клопотанням їй була надана можливість приймати участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Однак, у призначене на 10 червня 2026 року судове засідання, вона не з`явилася.
10 червня 2026 року о 12 год 34 хв вона надіслала суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з її участю в засіданні Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя у якості представника скаржника та одночасною участю у судовому засіданні у Вітовському районному суді Миколаївської області у розгляді справи №477/779/26, яка призначена на 10 червня 2026 року на 14 год 30 хв, в якості представника позивача.
Позивачка ОСОБА_1 , представник позивачів ОСОБА_2 , відповідач ОСОБА_3 заперечували у задоволенні клопотання, вказуючи, що зазначені відповідачкою ОСОБА_4 причини неявки у судове засідання не є поважними. Наголошували, що доказів наявності поважної причини її неявки у судове засідання 27 травня 2026 року, вона так і не надала. 
Відповідно до частини другої статті 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Статтею 43 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають право, зокрема, брати участь у судових засіданнях, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.
Згідно із частиною третьою статті 368 ЦПК України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Про дату, час та місце розгляду справи повідомляються учасники справи, якщо справа відповідно до цього Кодексу розглядається з їх повідомленням (стаття 366 ЦПК України).
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Колегія суддів апеляційного суду відмовила у задоволенні клопотання, оскільки вказані у ньому причини неявки відповідачки ОСОБА_4 у судове засідання не є поважними. 
Оскільки явка до апеляційного суду учасників справи не є обов`язковою, відповідачка реалізувала своє право на викладення відповідних аргументів у апеляційній скарзі, наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи та, зважаючи на межі та строки розгляду справи в суді апеляційної інстанції (статті 367, 371 ЦПК України), апеляційний суд вважає можливим переглянути справу за відсутності відповідачки ОСОБА_4 та інших учасників справи, які належним чином були повідомлені про дату, час і місце розгляду справи. 

Фактичні обставини справи, встановлені судом

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_7 , онуками якої є ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .
Після смерті ОСОБА_7 відкрилася спадщина, до складу якої увійшла ? частина квартири АДРЕСА_1 , яка є спільним майном подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , право власності на квартиру зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу №4711 від 30 червня 2000 року.
За життя ОСОБА_7 склала заповіт, посвідчений 11 грудня 2018 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Євтушенко А. М. за реєстровим номером 1074. За заповітом ОСОБА_7 все належне їй майно заповіла в рівних частках ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_11 , ОСОБА_4 .
Відповідно до витягу із реєстру територіальної громади м. Миколаєва про зареєстрованих осіб в житловому приміщенні №11.21-374936-2024 від 14 березня 2024 року ОСОБА_3 та ОСОБА_7 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 .
Заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 квітня 2024 року визнано дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна №4711 від 30 червня 2000 року про купівлю – продаж квартири АДРЕСА_1 , укладений на Товарній біржі «Нерухомість - Південь», між ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_3 , який зареєстрований Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації 07 липня 2000 року за реєстровим №17220. 
14 березня 2024 року за заявою ОСОБА_4 державним нотаріусом Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області було заведено спадкову справу №77/2024 після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 .
26 липня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до державного нотаріуса Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області з заявою про прийняття спадщини після смерті її баби ОСОБА_7 .
Постановою державного нотаріуса Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області О. Білецької від 26 липня 2024 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом з огляду на пропуск установленого законом строку на звернення з відповідною заявою.
21 серпня 2024 року ОСОБА_3 звернувся до Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області із заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку у праві спільної сумісної власності на майно набуте подружжям за час шлюбу. 
03 вересня 2024 року ОСОБА_5 звернувся до державного нотаріуса Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області з заявою про прийняття спадщини після смерті його баби ОСОБА_7 .
Постановою державного нотаріуса Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області О. Білецької від 03 вересня 2024 року ОСОБА_5 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом з огляду на пропуск установленого законом строку на звернення з відповідною заявою.
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 24 грудня 2024 року у справі №487/9387/24 позов ОСОБА_6 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_9 , третя особа – Третя Миколаївська державна нотаріальна контора Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини залишено без задоволення.

Позиція апеляційного суду та нормативно-правове обґрунтування

Згідно з вимогами статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, відзив, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної у позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).
За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Відповідно до частини першої статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.
Статтею 1265 ЦК України передбачено, що у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення.
Згідно з частиною першою статті 1221 ЦК України, місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.
Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).
Відповідно до статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах – уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
Подання заяви про прийняття спадщини є дією, що її повинен вчинити спадкоємець, який бажає прийняти спадщину у разі, коли він не проживав на час відкриття спадщини постійно зі спадкодавцем.
Для прийняття спадщини встановлено строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.
За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (частина третя статті 1272 ЦК України).
Поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є такі, що пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть застосовуватися, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.
Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не використав право на прийняття спадщини через брак інформації про смерть спадкодавця, незнання приписів закону тощо, тоді немає правових підстав для визначення додаткового строку для прийняття спадщини.
Такі правові висновки викладено у постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі №6-1486цс15, а також у постановах Верховного Суду від 30 грудня 2024 року у справі №527/1229/24, від 31 липня 2024 року у справі №127/2149/21.
З урахуванням фактичних обставин конкретної справи поважними причинами пропуску строку суд може визнати, зокрема: 1) тривалу хворобу спадкоємців; 2) велику відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем розташування спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.
До таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 17 грудня 2021 року у справі №315/386/19 та постанові від 07 лютого 2024 року у справі №474/454/18.
З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2024 року у справі №686/5757/23 вирішувала питання щодо підстав та умов, за яких необізнаність спадкоємця про існування заповіту, складеного спадкодавцем на його ім`я, може бути визнана поважною причиною для визначення йому додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.
Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що необізнаність про наявність заповіту може вважатися поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини винятково для осіб, які не є спадкоємцями за законом першої черги або кожної наступної черги спадкоємців за законом, у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, які набували право на спадкування за законом (закликані до спадкування).
Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України в постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-496цс17, під час вирішення питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права.
Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належно вираженим, підлягає правовій охороні і після смерті заповідача.
Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також неодмінність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.
Тобто, складаючи заповіт, спадкодавець виражає свою волю на набуття спадкоємцем права на визначене в ньому майно.
Відповідно до статей 76, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц).
Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 , ОСОБА_5 як на підставу своїх порушених прав, посилалися на те, що строк для подання заяви про прийняття ними спадщини пропущений з поважної причини, так як вони не були обізнані про наявність заповіту, складеного на їх ім`я, а тому не звернулися до нотаріуса з відповідною заявою у встановлений законом строк. 
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , суд першої інстанції виходив з необізнаності спадкоємців про наявність заповіту, що є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам законодавства.
Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її правильного вирішення, надавши належну правову оцінку наявним у справі доказам, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для визначення ОСОБА_1 та ОСОБА_5 додаткового строку тривалістю один місяць для подання заяви про прийняття спадщини, що відкрилась після смерті їх баби ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
При вирішенні цього спору судом правильно було враховано, що позивачі про наявність заповіту ОСОБА_7 не знали, а дізнавшись про нього у липні 2024 року від нотаріуса, до якого звернувся їх дід з приводу розпорядження квартирою, частка якої є спадковим майном, одразу звернулися до нотаріуса з приводу прийняття спадщини; позивачі належать до п`ятої черги спадкоємців, не є єдиними спадкоємцями.
З урахуванням встановлених у цій справі обставин, баланс прав та інтересів сторін спору, а також останню волю заповідачки щодо спадкового майна, свободу заповіту як фундаментального принципу спадкового права, слід погодитися із судом першої інстанції щодо наявності підстав для визначення ОСОБА_1 та ОСОБА_5 додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апеляційної скарги по суті спору та їх відображення в оскарженому рішенні суду першої інстанції (з урахуванням доводів скарги), питання вмотивованості висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, яка розглядається, судом сторонам спору надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих висновків суду першої інстанції.
Колегія суддів, надаючи оцінку судовому рішенню на предмет його законності у межах доводів апеляційної скарги, вважає, що суд правильно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, порушення норм процесуального права не вбачається. Справу було розглянуто повноважним складом суду, підстави для його відводу були відсутні, справу розглянуто судом за відсутності відповідачки ОСОБА_4 , але вона була належним чином повідомлена про дату, час і місце засідання суду, закриття підготовчого засідання та перехід до стадії розгляду по суті не відбувалося в один день. 
Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на необхідність переоцінки цих доказів і обставин у тому контексті, який, на думку відповідачки, свідчить про відсутність поважних причин пропуску позивачами строку для прийняття спадщини. Проте такі доводи належним чином перевірені судом першої інстанції та спростовані під час розгляду справи з урахуванням установлених конкретних обставин цієї справи.
Що стосується посилань відповідачки ОСОБА_4 на те, що справу було розглянуто з неналежними відповідачами ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , а також без залучення до справи належного відповідача ОСОБА_9 , яка має право на обов`язкову частку у спадщині (докази цього відповідачкою надані не були), то вони є хибними. 
Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц).
Вирішуючи спір, суд залежно від характеру правовідносин зобов`язаний визначити суб`єктний склад спору і норми матеріального права, які підлягають застосуванню, та, встановивши факт пред`явлення позову до неналежного відповідача, відсутність клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем, незалучення до участі у справі співвідповідача, суд відмовляє в задоволенні позову саме із зазначених підстав (схожий за змістом висновок викладено в пункті 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2022 у справі № 125/2157/19).
У вказаній справі ОСОБА_6 та ОСОБА_3 є належними відповідачами, оскільки перша зазначена у заповіті ОСОБА_7 , а другий є чоловіком померлої. 
Права ОСОБА_9 судом не порушувалися. По-перше, визначення відповідачів є правом позивача. По-друге, суд повідомляв ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , який за повідомленням відповідачки ОСОБА_4 , є законним представником ОСОБА_9 , про наявність в суді вказаної справи та можливість ОСОБА_9 бути залученою до участі у справі в якості третьої особи. Вони такого бажання не заявили. 

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункти 1 і 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на вищевказане, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції зміні або скасуванню не підлягає, бо є законним та обґрунтованим.
Оскільки в ухвалі Миколаївського апеляційного суду від 09 квітня 2026 року про відкриття апеляційного провадження згідно з приписами частини четвертої статті 359 ЦПК України було зупинено дію оскаржуваного рішення, то за наслідками апеляційного перегляду судового рішення його дію слід поновити.

Керуючись ст.374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 лютого 2026 року – без змін.
Поновити дію рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 лютого 2026 року.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О. В. Локтіонова

Судді Т. В. Крамаренко

Т. В. Серебрякова 

Повне судове рішення складено 11 червня 2026 року.