П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/11307/25	

 	Головуючий в 1 інстанції: Вовченко О.А. Дата і місце ухвалення: 24.04.2026 р., м. Одеса 	 	
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду 
у складі:
головуючого – Ступакової І.Г.
суддів – Бітова А.І.
– Лук`янчук О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправними дій і бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А :

В квітні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 , в якому просив суд: 
- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_2 , які полягають у обчисленні, нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 грошового забезпечення у період з 26.02.2022 року по 31.12.2022 року включно, а саме: посадового окладу, окладу за військовим званням та інших складових щомісячних основних та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, а також одноразових додаткових видів грошового забезпечення (надбавки за особливості проходження служби, премій, допомоги для оздоровлення, тощо), без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого станом на 01.01.2022 року Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» (2 481,00 грн);
- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 здійснити нарахування грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 26.02.2022 року по 31.12.2022 року включно, а саме: посадового окладу, окладу за військовим званням та інших складових щомісячних основних та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, а також одноразових додаткових видів грошового забезпечення (надбавки за особливості проходження служби, премій, допомоги для оздоровлення, тощо), виходячи з розміру посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого станом на 01.01.2022 року Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» (2 481,00 грн) на відповідні тарифні коефіцієнти згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького кладу та деяких інших осіб», та провести виплату з урахуванням раніше сплачених коштів;
- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_2 , які полягають у обчисленні, нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 грошового забезпечення у період з 01.01.2023 року по 19.05.2023 року включно, а саме: посадового окладу, окладу за військовим званням та інших складових щомісячних основних та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, а також одноразових додаткових видів грошового забезпечення (надбавки за вислугу років, надбавки за особливості проходження служби, премій, допомоги для оздоровлення, тощо), без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого станом на 01.01.2023 року Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» (2 684,00 грн);
- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 здійснити нарахування грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.01.2023 року по 19.05.2023 року включно, а саме: посадового окладу, окладу за військовим званням та інших складових щомісячних основних та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, а також одноразових додаткових видів грошового забезпечення (надбавки за вислугу років, надбавки за особливості проходження служби, премій, допомоги для оздоровлення, тощо) виходячи з розміру посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого станом на 01.01.2023 року Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» (2 684,00 грн) на відповідні тарифні коефіцієнти згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького кладу та деяких інших осіб», та провести виплату з урахуванням раніше сплачених коштів;
- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_2 , що полягають у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 грошової допомоги для оздоровлення за 2022 рік у заниженому розмірі, без врахування індексації;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 здійснити нарахування грошової допомоги для оздоровлення ОСОБА_1 за 2022 рік, обчисливши її розмір з урахуванням індексації та провести виплату з урахуванням раніше сплачених коштів;
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 , що полягає у нездійсненні нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2023 рік;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 здійснити нарахування та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2023 рік;
- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_2 , що полягають у нарахуванні та виплаті не в повному обсязі додаткової винагороди, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022 року №168, за час перебування на стаціонарному лікуванні внаслідок отриманого поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, а також за час перебування у відпустці для лікування після тяжкого поранення (травми), пов`язаного із захистом Батьківщини, зокрема, за період з 10.10.2024 року по 09.01.2025 року включно;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 здійснити нарахування та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду, передбачену Постановою Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022 року №168, за час перебування на стаціонарному лікуванні внаслідок отриманого поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, а також за час перебування у відпустці для лікування після тяжкого поранення (травми), пов`язаного із захистом Батьківщини, в повному обсязі, зокрема, за період з 10.10.2024 року по 09.01.2025 року включно.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що період з 26.02.2022 року по 15.01.2025 року він проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 . Як стверджує позивач, із системного аналізу довідки про розмір і складові нарахованого та виплаченого грошового забезпечення (щомісячні основні та додаткові, одноразові додаткові види грошового забезпечення) молодшого сержанта ОСОБА_1 військовослужбовця військової частини НОМЕР_2 від 14.03.2025 року №14/1240, доданої до відповіді військової частини НОМЕР_2 від 14.03.2025 року №2/1239, вбачається: - при обчисленні військовою частиною НОМЕР_2 розміру грошового забезпечення ОСОБА_1 у період з 26.02.2022 року по 19.05.2023 року включно, за основу взято розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року, що не відповідає вимогам законодавства та усталеній судовій практиці; - грошова допомога для оздоровлення за 2022 рік була нарахована і виплачена ОСОБА_1 у заниженому розмірі, без врахування індексації; - при звільненні з військової служби ОСОБА_1 не було виплачено грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2023 рік. Окрім того, ОСОБА_1 не в повному обсязі було нараховано та виплачено додаткову винагороду відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022 року №168, пропорційно часу перебування на стаціонарному лікуванні та у відпустці для лікування після тяжкого поранення (травми), пов`язаного із захистом Батьківщини, зокрема, за період з 10.10.2024 року по 09.01.2025 року включно.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2026 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_2 , які полягають у обчисленні, нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 грошового забезпечення у період з 26.02.2022 року по 31.12.2022 року включно, а саме: посадового окладу, окладу за військовим званням та інших складових щомісячних основних та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, а також одноразових додаткових видів грошового забезпечення (надбавки за особливості проходження служби, премій, допомоги для оздоровлення, тощо), без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого станом на 01.01.2022 року Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» (2481,00 грн).
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 26.02.2022 року по 31.12.2022 року включно, а саме: посадового окладу, окладу за військовим званням та інших складових щомісячних основних та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, а також одноразових додаткових видів грошового забезпечення (надбавки за особливості проходження служби, премій, допомоги для оздоровлення, тощо), виходячи з розміру посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого станом на 01.01.2022 року Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» (2481,00 грн) на відповідні тарифні коефіцієнти згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького кладу та деяких інших осіб», та провести виплату з урахуванням раніше сплачених коштів.
Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_2 , які полягають у обчисленні, нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 грошового забезпечення у період з 01.01.2023 року по 19.05.2023 року включно, а саме: посадового окладу, окладу за військовим званням та інших складових щомісячних основних та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, а також одноразових додаткових видів грошового забезпечення (надбавки за вислугу років, надбавки за особливості проходження служби, премій, допомоги для оздоровлення, тощо), без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого станом на 01.01.2023 року Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» (2684,00 грн).
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.01.2023 року по 19.05.2023 року включно, а саме: посадового окладу, окладу за військовим званням та інших складових щомісячних основних та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, а також одноразових додаткових видів грошового забезпечення (надбавки за вислугу років, надбавки за особливості проходження служби, премій, допомоги для оздоровлення, тощо) виходячи з розміру посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого станом на 01.01.2023 року Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» (2 684,00 грн) на відповідні тарифні коефіцієнти згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького кладу та деяких інших осіб», та провести виплату з урахуванням раніше сплачених коштів.
Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_2 , що полягають у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 грошової допомоги для оздоровлення за 2022 рік у заниженому розмірі, без врахування індексації.
Зобов`язано військову частину НОМЕР_2 здійснити нарахування та виплату грошової допомоги для оздоровлення ОСОБА_1 за 2022 рік, обчисливши її розмір з урахуванням індексації з урахуванням раніше сплачених коштів та висновків суду у даній справі.
У задоволенні решти позовних вимог – відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням Військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення від 24.04.2026 р. та прийняти нове рішення про відмову ОСОБА_1 в задоволенні позову.
В своїй апеляційній скарзі відповідач зазначає, що в період з 26.02.2022 по 30.06.2022 військові частини НОМЕР_1 та НОМЕР_2 обидві перебували на фінансовому забезпеченні ІНФОРМАЦІЯ_1 . Починаючи з 01.07.2022 їх зараховано на фінансове забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_2 з одночасним зняттям з такого забезпечення у ІНФОРМАЦІЯ_3 . Як наслідок, військову частину НОМЕР_2 було зараховано на фінансове забезпечення військової частини НОМЕР_1 починаючи з 01.07.2022. Тобто, військова частина НОМЕР_2 перебувала на фінансовому забезпеченні військової частини НОМЕР_1 лише в період з 01.07.2022 по 31.07.2025 включно, що темпорально виключає можливість військової частини НОМЕР_1 нести відповідальність за дії в інші періоди, протягом яких нарахування та виплата грошового забезпечення позивача здійснювалась ІНФОРМАЦІЯ_4 , а саме - в частині позовних вимог щодо перерахунку грошового забезпечення позивача за період з 26.02.2022 по 30.06.2022 включно.
У апеляції вказано, що військова частина НОМЕР_1 у зв`язку з наявністю спільного фінансового господарства лише провадила виплати (перераховувала кошти) військовослужбовцям на підставі документів, сформованих підпорядкованими військовими частинами, а не нарахування спірних виплат, зазначених у позовній заяві, здійснювалося саме військовою частиною НОМЕР_2 
Також, у апеляції зазначено, що як вбачається з наявних в матеріалах справи документів, щодо військової частини НОМЕР_2 проведено штатно-організаційні зміни, що пов`язані з переходом батальйонів на лінійну структуру; особовий склад розформованих військових частин вибув до нових місць служби; озброєння, військову техніку, матеріальні засоби та майно передано за підпорядкованістю. Як суб`єкти владних повноважень, окремі батальйони територіальної оборони Збройних Сил України, зокрема військова частина НОМЕР_2 , перебувають у стані ліквідації. Разом із тим, в жодному із вказаних документів (у т.ч. у наявному у розпорядженні Суду витягу з директиви Командувача Сил територіальної оборони Збройних Сил України від 22.05.2025 № Д-22/ДСК) не зазначено щодо правонаступництва прав та обов`язків ліквідованих військових частин, у тому числі військової частини НОМЕР_2 .
З урахуванням наведеного відповідач констатує, що: 1) питання правонаступництва прав та обов`язків військової частини НОМЕР_2 вищим командуванням наразі не вирішено; 2) правонаступництво не виникає автоматично, саме по собі, лише внаслідок часткової передачі до складу військової частини НОМЕР_1 особового складу розформованих військових частин, озброєння, військової техніки, матеріальних засобів, архівних документів, тощо.
Крім іншого, апелянт зазначає, що підстав застосовувати при визначенні складових грошового забезпечення п. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 відповідно до якого розміри окладів за військовим званням військовослужбовців визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року відсутні. А отже, в діях відповідача немає протиправності, а навпаки всі дії відповідають вимогами чинної редакції Постанови №704. Усім військовослужбовцям ЗСУ продовжують нараховувати та виплачувати грошове забезпечення у відповідності до вимог Постанови №704 у чинній редакції.
Апелянт вважає, що за загальним правилом застосування нормативно-правових актів у разі існування неузгодженості між підзаконними актами, у разі існування неузгодженості між нормами, виданими одним і тим самим нормотворчим органом, застосовується акт, виданий пізніше, навіть якщо прийнятий раніше акт не втратив своєї чинності та саме тому в даному випадку застосуванню підлягає механізм, який визначає множення саме розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 р., а не 50% розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року.
Також апелянт зазначає, що військовою частиною НОМЕР_2 правомірно розраховано, а військовою частиною НОМЕР_1 виплачено позивачеві одноразову грошову допомогу на оздоровлення за 2022 рік без урахування суми індексації, а позовні вимоги в цій частині ґрунтуються на помилковому суб`єктивному уявленні щодо необхідності нарахування індексації до такого одноразового додаткового виду грошового забезпечення, як грошова допомога на оздоровлення.
Позивачем подано до суду відзив в якому просить залишити апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 без задоволення, а судове рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24.04.2026 року по справі №420/11307/25 – без змін.
Військова частина подала відповідь на відзив на апеляційну скаргу, яку враховано судом апеляційної інстанції під час апеляційного розгляду справи.
Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.3 ч.1 ст.311 КАС України.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач ОСОБА_1 у період з 26.02.2022 року по 15.01.2025 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 .
Відповідно до Витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 15.01.2025 року № 15, молодшого сержанта ОСОБА_1 , стрільця-снайпера - розвідника 1-го розвідувального відділення розвідувального взводу військової частини НОМЕР_2 , звільнено з військової служби у запас за підпунктом «б» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за станом здоров`я (за наявності інвалідності) та виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення з 15.01.2025 року.
Згідно вказаного наказу позивачу визначено виплатити грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки з 03.2022 року по 12.2025 року, а саме 111 (сто одинадцять) діб.
Судом встановлено, що при розрахунку грошового забезпечення застосовувався прожитковий мінімум станом на 01.01.2018 року у розмірі 1762 грн.
У спірний період у складі грошового забезпечення позивачу нараховувались та виплачувались: посадовий оклад та оклад за військовим (спеціальним) званням позивача, надбавка за вислугу років та надбавка за особливості проходження служби, щомісячна премія, індексація (до 31.12.2022 року), грошова допомога на оздоровлення.
Грошова допомога для оздоровлення за 2022 рік йому виплачено у заниженому розмірі, без врахування індексації.
Вважаючи протиправними дії військової частини НОМЕР_2 , які полягають у обчисленні, нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 грошового забезпечення у період з 26.02.2022 року по 31.12.2022 року включно, а саме: посадового окладу, окладу за військовим званням та інших складових щомісячних основних та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, а також одноразових додаткових видів грошового забезпечення (надбавки за особливості проходження служби, премій, допомоги для оздоровлення, тощо), без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого станом на 01.01.2022 року Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» (2481,00 грн); протиправними дії військової частини НОМЕР_2 , які полягають у обчисленні, нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 грошового забезпечення у період з 01.01.2023 року по 19.05.2023 року включно, а саме: посадового окладу, окладу за військовим званням та інших складових щомісячних основних та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, а також одноразових додаткових видів грошового забезпечення (надбавки за вислугу років, надбавки за особливості проходження служби, премій, допомоги для оздоровлення, тощо), без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого станом на 01.01.2023 року Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» (2684,00 грн); протиправними дії військової частини НОМЕР_2 , що полягають у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 грошової допомоги для оздоровлення за 2022 рік у заниженому розмірі, без врахування індексації; протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 , що полягає у нездійсненні нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2023 рік; протиправними дії військової частини НОМЕР_2 , що полягають у нарахуванні та виплаті не в повному обсязі додаткової винагороди, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022 року №168, за час перебування на стаціонарному лікуванні внаслідок отриманого поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, а також за час перебування у відпустці для лікування після тяжкого поранення (травми), пов`язаного із захистом Батьківщини, зокрема, за період з 10.10.2024 року по 09.01.2025 року включно, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Розглядаючи справу суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову. Так суд зазначив, що згідно з Постановою № 704 розрахунковою величиною для визначення розмірів посадових окладів та окладів за спеціальним (військовим) званням, як складових грошового забезпечення військовослужбовців, що проходять військову службу, є саме розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначений законом на 01 січня відповідного року, а мінімальна заробітна плата (чи її частина) для розрахунків розмірів цих окладів не застосовується.
Суд дійшов висновку про наявність підстав для зобов`язання військової частини НОМЕР_2 здійснити нарахування та виплату грошової допомоги для оздоровлення ОСОБА_1 за 2022 рік, обчисливши її розмір з урахуванням індексації з урахуванням раніше сплачених коштів та висновків суду у даній справі.
Крім іншого, суд встановив, що ані до суду, ані відповідачу позивачем не надано жодних документів на підтвердження перебування протягом періодів з 13.11.2025 по 15.11.2025, та з 18.12.2025 по 23.12.2025 на стаціонарному лікуванні, та/або у відпустці за станом здоров`я внаслідок лікування тяжкого поранення (травми), отриманого під час захисту Батьківщини, тому з урахуванням вказаного та зважаючи на позицію позивача, що викладена у відповіді на відзив, суд першої інстанції вважав, що право позивача на отримання вказаної додаткової винагороди не є порушеним.
В свою чергу на переконання суду першої інстанції, саме Військова частина НОМЕР_1 є належним відповідачем в частині вимог позивача зобов`язального характеру.
Надаючи правову оцінку рішенню суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 9 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей № 2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
30 серпня 2017 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", яка передбачала з 01.03.2018 збільшення розмірів посадових окладів та окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців.
Пунктом 2 постанови № 704, установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Додатком 1 до постанови № 704, встановлено тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу.
Пунктом 4 постанови № 704 (в первинній редакції) передбачалось, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.
21 лютого 2018 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 103 "Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб".
Пунктом 6 постанови № 103, внесено зміни до постанови № 704, внаслідок яких пункт 4 постанови № 704 викладено у новій редакції, а саме: "4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14".
При цьому, зміни до додатків 1, 12, 13 і 14 не вносилися.
Отже, станом на 01.01.2018 та 01.01.2019 пункт 4 постанови № 704 визначав, що при обчисленні розмірів посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу використовується такий показник, як "розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року".
Разом з тим, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 року по справі № 826/6453/18 визнано протиправним та скасовано п. 6 постанови Кабінету Міністрів України № 103, яким були внесені зміни до п. 4 постанови Кабінету Міністрів України № 704.
Вказаною постановою скасовані зміни, у тому числі до п.4 постанови Кабінету Міністрів України № 704, та відновлено його попередню редакцію (станом на 30.07.2018), згідно якої розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календаого року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.
Відповідно до частини другої статті 265 Кодексу адміністративного судочинства України нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.
Отже, з 29.01.2020 року - дня набрання законної сили рішенням Шостого апеляційного адміністративного суду у справі № 826/6453/18 - діє редакція пункту 4 постанови № 704, яка діяла до зазначених змін.
Таким чином, оскільки зміни внесені постановою № 103, зокрема, до пункту 4 постанови № 704, визнані у судовому порядку нечинними, з 29.01.2020 року діє редакція пункту 4 постанови № 704, яка діяла до зазначених змін, в якій передбачено, що для визначення посадового окладу та окладу за військовим званням застосовується не прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018 року, а прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, але з гарантією того, що такий показник прожиткового мінімуму повинен становити не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року.
В той же час, при вирішенні питання щодо можливості застосування мінімальної заробітної плати, в даному випадку не менше її 50 відсотків, як розрахункової величини при обрахунку посадового окладу, суд враховує, що пунктом 3 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, який набрав чинності 01 січня 2017 року, встановлено, що після набрання чинності цим Законом мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.
Норми пункту 3 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону № 1774-VIII були чинними як на дату прийняття постанови №704, так і станом після 29.01.2020 року неконституційними не визнавалися.
Враховуючи юридичну силу законів та підзаконних нормативно-правих актів, яким є постанова № 704, місце таких в системі нормативно-правових актів, оскільки всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні суперечити їм, перевагу слід надати положенням Закону, як акту вищої юридичної сили з урахуванням принципу верховенства права, закріпленого у статті 8 Конституції України.
Таким чином, застосовуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 11.12.2019 року по справі № 240/4946/18, щодо застосування норм права, а саме пункту 3 розд. ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 06.12.2016 року № 1774-VІІІ Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, за якою після набрання чинності цим Законом положення нормативно-правових актів щодо обчислення виплат у процентному співвідношенні до мінімальної заробітної плати застосуванню не підлягають, суд дійшов висновку, що п.4 постанови № 704 з 29.01.2020 року має застосовуватись у наступній редакції: Розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14..
Так, у постанові від 02.08.2022 року по справі №440/6017/21 Верховний Суд на підставі аналізу, у тому числі, норм Закону №2262-XII та Постанови №704 зазначив, що :
а) з 01.01.2020 положення пункту 4 постанови № 704 в частині визначення розрахунковою величиною для визначення посадових окладів, розрахованих згідно з постановою № 704 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року не відповідає правовим актам вищої юридичної сили, згідно із якими прожитковий мінімум як базовий державний стандарт був змінений на відповідний рік у тому числі як розрахункова велична для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів;
б) через зростання прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, зокрема, згідно із Законом № 1082-IX, у осіб з числа Військовослужбовців виникло право на отримання довідки про розміри грошового забезпечення для перерахунку пенсії за формою, що передбачена додатком 2 до Порядку №45, з урахуванням оновлених даних про розмір посадового окладу та окладу за Військовим (спеціальним) званням, які визначаються шляхом застосування пункту 4 постанови №704 із використанням для їх визначення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (через його збільшення на відповідний рік).
в) встановлене положеннями пункту 3 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1774-VІІІ обмеження щодо застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів, розрахованих згідно з постановою № 704 жодним чином не впливає на спірні правовідносини, оскільки такою розрахунковою величною є, прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня календарного року. Розмір мінімальної заробітної плати не є розрахунковою величиною для визначення посадових окладів, а застосований з іншою метою - для визначення мінімальної величини, яка враховується як складова при визначенні розмірів посадових окладів та окладів за Військовим (спеціальним) званням.
Отже, згідно Постанови №704 розрахунковою величиною для визначення розмірів посадових окладів та окладів за спеціальним (військовим) званням, як складових грошового забезпечення військовослужбовців, що проходять військову службу, є саме розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначений законом на 01 січня відповідного року, а мінімальна заробітна плата (чи її частина) для розрахунків розмірів цих окладів не застосовується.
Статтею 7 Закону України від 07.12.2017 №2246-VIII «Про Державний бюджет України на 2018 рік» визначено, що станом на 01.01.2018 прожитковий мінімум на одну працездатну особу складає - 1762,00 грн.
Статтею 7 Закону України від 14.11.2019 №294-IX «Про Державний бюджет України на 2020 рік» передбачено, що станом на 01.01.2020 прожитковий мінімум на одну працездатну особу дорівнює - 2102,00 грн.
Статтею 7 Закону України від 15.12.2020 №1082-IX «Про Державний бюджет України на 2021 рік» встановлено, що станом на 01.01.2021 прожитковий мінімум на одну працездатну особу - 2270,00 грн.
Статтею 7 Закону України від 02.12.2021 року № 1928-IX «Про Державний бюджет України на 2022 рік» встановлено, що станом на 01.01.2022 прожитковий мінімум на одну працездатну особу 2481,00 грн.
Статтею 7 Закону України від 03.11.2022 року № 2710-IX «Про Державний бюджет України на 2023 рік» встановлено, що станом на 01.01.2023 прожитковий мінімум на одну працездатну особу 2684,00 грн.
Разом з тим, 20.05.2023 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 року № 481, якою внесені зміни до п. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», згідно з якими абз. 1 п. 4 викладено в такій редакції: «Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб розраховуються виходячи з розміру 1762 гривні та визначаються шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.».
Водночас рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14.03.2025 у справі № 320/29450/24, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.06.2025, визнано дії Кабінету Міністрів України при прийнятті Постанови № 481 неправомірними та визнано протиправним та нечинним пункт 2 Постанови № 481 стосовно внесення змін до пункту 4 Постанови № 704.
Згідно з частинами першою - третьою статті 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.
У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.
Отже, з огляду на визначені в частинні третій статті 7 КАС України загальні засади пріоритетності законів над підзаконними актами, пункт 2 Постанови № 481 стосовно внесення змін до пункту 4 Постанови № 704 в частині, що суперечить нормативно-правовому акту, який має вищу юридичну силу, а саме закону про Державний бюджет України на відповідний рік не має застосовуватись як такий, що є протиправним і таким, що не відповідає правовим актам вищої юридичної сили.
Сталою є правова позиція Верховного Суду про те, що суди не повинні застосовувати положення нормативно-правових актів, які не відповідають Конституції та законам України, незалежно від того, чи оскаржувались такі акти в судовому порядку та чи є вони чинними на момент розгляду справи.
Так, згідно з правовою позицією Верховного Суду такі правові акти (як закони, так і підзаконні акти) не можуть застосовуватися навіть у випадках, коли вони є чинними (постанови від 12 березня 2019 року у справі № 913/204/18, від 10 березня 2020 року у справі № 160/1088/19 та від 10 січня 2023 року у справі № 340/507/22).
Таким чином, пункт 4 Постанови № 704 підлягає застосуванню у спірних правовідносинах у первинній редакції, а саме в частині, що не суперечить нормативно-правовому акту, який має вищу юридичну силу - закону про Державний бюджет України на відповідний рік, із використанням для визначення розміру посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року (через його збільшення на відповідний рік), оскільки суд не вправі, вирішуючи спір, застосовувати дефектний нормативно-правовий акт безвідносно до того чи був він чинним чи ні на момент виникнення спірних відносин.
Отже, у період з 26.02.2022 року по 19.05.2023 року грошове забезпечення позивача, а також надбавки за вислугу років, надбавки за особливості проходження служби, премій, допомоги для оздоровлення, тощо, мали обчислюватися із використанням прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2022 р. за Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» та на 01.01.2023 р. за Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік».
Щодо стосується позовних вимог в частині визнання протиправної бездіяльності військової частини НОМЕР_2 щодо не включення індексації грошового забезпечення до складу суми місячного грошового забезпечення, з якого нараховувалась та виплачувалась грошова допомога на оздоровлення за 2022 роки, та зобов`язання військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити такі суми, слід зазначити наступне.
Як вірно встановив суд першої інстанції, позивачу виплачувалась грошова допомога на оздоровлення, одноразова грошова допомога при звільненні та компенсація за невикористану відпустку, вказане не заперечується учасниками процесу. Однак, вказані виплати проведено без врахування індексації грошового забезпечення.
При визначенні складу грошового забезпечення, з якого обчислюється допомога на оздоровлення, одноразова грошова допомога при звільненні, грошова компенсація за невикористані дні додаткової та щорічної відпустки, суд виходить з такого: статтею 9 Закону №2011-XII обумовлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Відповідно до пункту 1 статті 10-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення. Тривалість щорічної основної відпустки для військовослужбовців, які мають вислугу в календарному обчисленні до 10 років, становить 30 календарних днів; від 10 до 15 років - 35 календарних днів; від 15 до 20 років - 40 календарних днів; понад 20 календарних років - 45 календарних днів. Час для проїзду до місця проведення зазначеної відпустки і назад не надається. Святкові та неробочі дні при визначенні тривалості щорічних основних відпусток не враховуються.
Згідно з частиною третьою статті 15 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” військовослужбовцям виплачуються грошова допомога на оздоровлення та державна допомога сім`ям з дітьми в порядку і розмірах, що визначаються законодавством України.
Згідно з преамбулою Закону України “Про індексацію грошових доходів населення” від 03.07.1991 №1282-XII (надалі - Закон №1282-XII), цей Закон визначає правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.
В силу вимог статті 1 Закону №1282-XII, індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Статтею 2 Закону №1282-XII визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Згідно з абз. 2 частини третьої статті 9 цього ж Закону грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Тобто, основною метою індексації грошових доходів населення є забезпечення достатнього життєвого рівня населення України за рахунок відшкодування подорожчання споживчих товарів і послуг.
Відповідно до статті 4 Закону №1282-XII, індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.
Згідно з статтею 6 Закону №1282-XII, у разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін. Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до статті 18 Закону України “Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії” індексацію доходів населення, яка встановлюється для підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін, віднесено до державних соціальних гарантій, що, згідно зі ст.19 цього Закону, є обов`язковими для всіх підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.
Кабінетом Міністрів України затверджено Постанову “Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення” від 17.07.2003 №1078 (надалі - Порядок №1078), згідно з п. 2 якої, - індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.
Проаналізувавши положення Порядку №1078 та наведені вище правові вимоги, можна дійти висновку про те, що індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. За вимогами вказаних нормативно правових актів, проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.
Сума індексація грошового забезпечення є складовою частиною грошового забезпечення і відповідно до Закону підлягає обов`язковому нарахуванню та виплаті.
Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що спеціальним законодавством, яке регламентує соціальні гарантії військовослужбовців, передбачено необхідність включення до складу грошового забезпечення особи, з якого здійснюється обчислення її одноразової грошової допомоги при звільненні, всіх видів додаткового забезпечення, які отримувалися нею на постійній основі (не одноразово та не періодично), тому індексація є складовою частиною додаткового грошового забезпечення, яке особа отримує щомісячно, а тому також підлягає включенню до складу грошового забезпечення, з якого обраховується одноразова грошова допомога при звільненні.
Також, колегія суддів наголошує, що індексація грошового забезпечення має систематичний (щомісячний) характер, а її правова природа полягає у підтриманні купівельної спроможності рівня заробітної плати (грошового забезпечення) внаслідок її знецінення через подорожчання споживчих товарів і послуг, а тому вона має бути врахована у складі грошового забезпечення військовослужбовців для розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні, що забезпечує дотримання прав осіб, звільнених з військової служби, як складової конституційного права на соціальний захист (Закон України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ “Про індексацію грошових доходів населення”).
Правовий висновок щодо систематичного характеру індексації грошового забезпечення та включення індексації, зокрема, до розміру одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовця, викладено у постанові Верховного Суду від 29.04.2020 року по справі №240/10130/19.
Отже, як вірно встановлено судом першої інстанції, така складова грошового забезпечення не була включена до розрахунку та виплати грошової допомоги на оздоровлення, тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтовані та підлягають до задоволення.
Окремо, щодо доводів військової частини НОМЕР_1 про те, що вони не є належним відповідачем у цій справі та не є правонаступником військової частини НОМЕР_2 , колегія суддів зазначає наступне.
За приписами ст.52 КАС України, у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.
Правонаступництво у сфері управлінської діяльності органів державної влади (публічне правонаступництво) передбачає повне або часткове передання (набуття) адміністративної компетенції одного суб`єкта владних повноважень (суб`єкта публічної адміністрації) до іншого або внаслідок припинення первісного суб`єкта, або внаслідок повного чи часткового припинення його адміністративної компетенції.
У спорах, які виникають з публічних правовідносин, де оскаржуються рішення (дії, бездіяльність) державного органу, пов`язані зі здійсненням функції від імені держави, стороною є сама держава в особі того чи іншого уповноваженого органу. Функції держави, які реалізовувались ліквідованим органом, не можуть бути припинені і підлягають передачі іншим державним органам, за виключенням того випадку, коли держава відмовляється від таких функцій взагалі.
Отже, правонаступництво в сфері управлінської діяльності органів державної влади (публічне правонаступництво) передбачає повне або часткове передання (набуття) адміністративної компетенції одного суб`єкта владних повноважень (суб`єкта публічної адміністрації) до іншого або внаслідок припинення первісного суб`єкта, або внаслідок повного чи часткового припинення його адміністративної компетенції.
Така позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом у постановах Верховного Суду від 06.10.2020 р. у справі №804/958/17, від 03.12.2020 р. у справі №805/2173/16-а, від 30.12.2020 р. у справі №805/4361/17-а.
При цьому можна виділити дві форми адміністративного (публічного) правонаступництва: 1) фактичне (або компетенційне адміністративне правонаступництво), тобто таке, де вирішуються питання передачі фактичних повноважень від одного до іншого органу, посадової особи (або повноважень за компетенцією) та 2) процесуальне адміністративне (публічне) правонаступництво.
Фактичне (компетенційне) адміністративне (публічне) правонаступництво - це врегульовані нормами адміністративного права умови та порядок передання адміністративної компетенції від одного суб`єкта владних повноважень (суб`єкта публічної адміністрації) до іншого, який набуває певні владні повноваження внаслідок ліквідації органу чи посади суб`єкта владних повноважень, припинення первісного суб`єкта, або внаслідок повного чи часткового припинення компетенції органу публічної адміністрації чи припинення повноважень посадової особи.
Процесуальне адміністративне (публічне) правонаступництво - це унормована можливість заміни адміністративним судом (на будь-якій стадії процесу судового розгляду справи в суді першої, апеляційної та касаційної інстанцій (крім випадків перегляду справи за винятковими чи нововиявленими обставинами)) сторони чи третьої особи іншим суб`єктом, коли права та обов`язки суб`єкта владних повноважень перейшли від сторони (в адміністративній справі) до іншого суб`єкта владних повноважень, а також можливість суб`єкта публічної адміністрації (правонаступника) вступити в судовий процес як сторона чи третя особа.
При визначенні процесуального адміністративного (публічного) правонаступництва суд повинен виходити з того, хто є правонаступником у спірних правовідносинах, і враховувати таке: якщо під час розгляду адміністративної справи буде встановлено, що орган державної влади, орган місцевого самоврядування, рішення, дії чи бездіяльність яких оскаржуються, припинили свою діяльність, то суд повинен залучити до участі у справі їхніх правонаступників. У разі ж відсутності правонаступників суд повинен залучити до участі у справі орган, до компетенції якого належить ухвалення рішення про усунення порушень прав, свобод чи інтересів позивача. У разі зменшення обсягу компетенції суб`єкта владних повноважень, не пов`язаного з припиненням його діяльності, до участі у справі як другий відповідач суд залучає іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого передані або належать функції чи повноваження щодо вирішення питання про відновлення порушених прав, свобод чи інтересів позивача.
Отже, підставою для переходу адміністративної компетенції від одного суб`єкта владних повноважень до іншого (набуття адміністративної компетенції) є події, що відбулися із суб`єктом владних повноважень.
Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується учасниками, відповідно до спільної директиви Міністра оборони України та Головнокомандувача Збройних Сил України від 22.05.2025 № Д-321/65/дск «Про проведення додаткових організаційних заходів у Збройних Силах України в 2025 році», директиви Командувача Сил територіальної оборони Збройних Сил України від 22.05.2025 № Д-22/ДС «Про проведення додаткових організаційних заходів у Силах територіальної оборони Збройних Сил України в 2025 році», наказу начальника Регіонального управління Сил територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_5 » Сил територіальної оборони Збройних Сил України від 26.05.2025 № 46/дск, з 01.08.2025 введено в дію штат № 58/182-01, яким, зокрема, передбачені організаційні заходи щодо ліквідації військової частини НОМЕР_2 як окремого батальйону територіальної оборони Збройних Сил України, з організаційним та штатним перетворенням в НОМЕР_3 батальйон територіальної оборони військової частини НОМЕР_1 .
При цьому, згідно пункту 13 наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 31.07.2025 № 212 військову частину НОМЕР_2 наказано вважати розформованою; особовий склад вибув до нових місця служби; озброєння, військову техніку, матеріальні засоби та майно передані відповідно до актів приймання-передачі; службові документи довгострокового та короткострокового зберігання передані правонаступнику військовій частині НОМЕР_1 .
Підпунктом 1.1 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 31.07.2025 №231, військову частину НОМЕР_2 з 01.08.2025 наказано вважати НОМЕР_3 батальйоном територіальної оборони військової частини НОМЕР_1 .
Відповідно до ч.3, ч.4 ст.48 КАС України, якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Суд має право за клопотанням позивача до ухвалення рішення у справі залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позивач не згоден на заміну відповідача іншою особою, суд може залучити цю особу як другого відповідача.
Отже, станом на 09 жовтня 2025 року, відповідно до спільної директиви Міністра оборони України та Головнокомандувача Збройних Сил України від 22.05.2025 № Д-321/65/дск “Про проведення додаткових організаційних заходів у Збройних Силах України в 2025 році”, директиви Командувача Сил територіальної оборони Збройних Сил України від 22.05.2025 № Д-22/ДС “Про проведення додаткових організаційних заходів у Силах територіальної оборони Збройних Сил України в 2025 році”, наказу начальника Регіонального управління Сил територіальної оборони “ ІНФОРМАЦІЯ_5 ” Сил територіальної оборони Збройних Сил України від 26.05.2025 № 46/дск, наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 31.07.2025 № 212, наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 31.07.2025 №231 військову частину НОМЕР_2 розформовано та її правонаступником визначено військову частину НОМЕР_1 .
Водночас, військова частина НОМЕР_2 перебуває в стані ліквідації.
У відповідності до ч. 1 ст. 52 КАС України, у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив. Зважаючи на те, що станом на день звернення відповідача з зазначеним клопотанням правонаступник відповідача встановлений, підстави для зупинення провадження у справі відсутні.
Колегія суддів встановила, що позивач ОСОБА_1 проходив військову службу у період з 26.02.2022 року по 15.01.2025 року у Військовій частині НОМЕР_2 , однак враховуючи, що Військова частина НОМЕР_2 розформовано та вона перебуває в стані ліквідації, а її правонаступником визначено Військову частину НОМЕР_1 , у зв`язку з чим суд першої інстанції обґрунтовано ухвалою від 20.10.2025 р. залучив до участі у справі у якості другого відповідача Військову частину НОМЕР_1 .
Таким чином доводи апелянта Військової частини НОМЕР_1 про те, що вони не є належним відповідачем у справі спростовані вище встановленими обставинами. При цьому, колегія суддів звертає увагу, що суд першої інстанції розглядаючи справу встановив, що протиправні дії щодо нарахування та виплати позивачу грошового забезпечення у належному розмірі вчинені саме Військовою частиною НОМЕР_2 , проте враховуючи, що Військова частина НОМЕР_1 є правонаступником, то дії в частині вимог позивача зобов`язального характеру вірно покладено саме на них.
Постанови суду апеляційної інстанції, на які посилається апелянт з цього питання, не є обов`язковими для врахування колегією суддів у відповідності до положень КАС України , однак колегією суддів були дослідженні такі постанови та встановлено, що правовідносини у цих справах відмінні між собою в частині суб`єктного складу, оскільки в зазначених справах не було долучено до участі в якості відповідача Військову частину НОМЕР_2 , в яких позивачі проходили служби, проте в цій справі суд першої інстанції встановив вказані обставини та визнав протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 та поклав обов`язок щодо нарахування спірних сум на Військову частину НОМЕР_1 , яка є правонаступником Військової частини НОМЕР_2 .
З іншої сторони, судом апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог не переглядається, у відповідності до ст. 308 КАС України, оскільки позивачем рішення в цій частині оскаржено не було.
З урахуванням вищевикладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про задоволення позову, а тому рішення суду першої інстанції скасуванню не підлягає, а в задоволенні апеляційної скарги відповідача слід відмовити.
Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно до положень статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, тому постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 262, 263, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2026 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлений 09 червня 2026 року.

Головуючий: І.Г. Ступакова

Судді: А.І. Бітов

О.В. Лук`янчук