ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 травня 2026 року 
м. Київ

справа № 320/6164/23
адміністративне провадження № К/990/32613/23 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Соколова В.М.,
суддів: Єресько Л.О.,  Загороднюка А.Г., 
розглянувши в порядку письмового провадження у суді касаційної інстанції адміністративну справу № 320/6164/23
за позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування рішення, провадження у якій відкрито
за касаційною скаргою Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 вересня 2023 року (головуючий суддя - Бужак Н.П., судді: Костюк Л.О., Епель О.В.), 
УСТАНОВИВ: 
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Київського окружного адміністративного суду позовом до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - ВПВР ДВС МЮУ або ДВС, відповідач), у якому просив:
- визнати протиправними дії старшого державного виконавця ДВС Григорян Олени Грайровни (далі - державний виконавець Григорян О.Г.) щодо пред`явлення до виконання постанови про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні (далі - ВП) № НОМЕР_1 від 13.09.2016;
- визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Григорян О.Г. у ВП № НОМЕР_2 від 22.12.2022 про відкриття виконавчого провадження (оскаржувана постанова).
На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що у державного виконавця були відсутні належні правові підстави для стягнення виконавчого збору в розмірі, визначеному в оскаржуваній постанові, оскільки без реального примусового виконання рішення суду виконавчий збір у такому розмірі 5 009 807,95 грн (10 відсотків від усієї суми, що підлягає до стягнення) не може бути стягнутий.
Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи
23.03.2015 Постійнодіючий Третейський суд при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України» ухвалив рішення у справі № 15/15 за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення з останнього заборгованості у сумі 1 669 368,40 доларів США, що згідно з курсом НБУ (станом на день прийняття рішення) еквівалентно 50 098 079,55 грн., та третейського збору у сумі 25 500,00 грн.
Підставою для прийняття зазначеного рішення стало невиконання боржником своїх кредитних зобов?язань у розмірі 1 669 368,40 доларів США перед ПАТ «Укрсоцбанк» згідно з договорами про іпотечний кредит №MRTG-000000001885 від 30.03.2007 та №MRTG-000000002323 від 16.04.2007.
На підставі ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 28.04.2015 у справі № 752/6208/15-ц за заявою ПАТ «Укрсоцбанк» видано виконавчі листи на примусове виконання рішення Третейського суду від 23.03.2015. 
02.09.2016 головний державний виконавець ВПВР ДВС МЮУ Біловол В.О. виніс постанову про відкриття провадження НОМЕР_1 про примусове виконання виконавчого листа № 752/151/51-ц від 05.05.2015, виданого Голосівським районним судом міста Києва.
13.09.2016 головний державний виконавець ВПВР ДДВС МЮУ Біловол В.О. виніс постанову про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 у розмірі 5 009 807,95 грн.
Згідно із ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва у справі № 752/6208/15-від 08.11.2022 та постановою про заміну сторони виконавчого провадження у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 від 22.12.2022 відбулась заміна сторони, а саме стягувача АТ «Альфа Банк» замінено на ТОВ «ФК «Інком Груп».
17.11.2022 ТОВ «ФК «Інком Груп» звернулось до державного виконавця ВПРВ ДДВС МЮУ із заявою про повернення виконавчого документа стягувачу у виконавчому провадженні № НОМЕР_1.
Постановою державного виконавця ВПІВР ДДВС МЮУ Григорян Олени Грайровни від 22.12.2022 у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 стягувачу повернуто виконавчий лист № 752/151/15-ц, виданий Голосіївським районним судом міста Києва 05.05.2015, що зумовило закінчення виконавчого провадження (згідно ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» за заявою стягувача).
22.12.2022 ВПВР ДДВС МЮУ пред`явив до виконання постанову про стягнення виконавчого збору від 13.09.2016, прийняту у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, що стало підставою для відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_2 згідно із постановою про відкриття провадження від 22.12.2022.
Оскільки жодних реальних стягнень за виконавчим документом не відбулось, виконавчий збір у такому виконавчому провадженні НОМЕР_1 за таких умов, на думку позивача, не підлягає стягненню.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
У вказаному рішенні суд першої інстанції дійшов висновку, що виконавчий збір є обов`язковим платежем за примусове виконання рішення, а його розмір становить 10 відсотків від суми, що підлягає примусовому стягненню, а не від фактично стягнутої суми, як на цьому наполягав позивач. Суд констатував, що примусове виконання розпочинається з моменту винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, а державним виконавцем у межах ВП вчинено комплекс виконавчих дій (розшук майна/рахунків, арешти, запити до органів, встановлення активів у вигляді корпоративних прав тощо). У зв`язку з поверненням виконавчого документа стягувачу за передбаченою законом підставою, виконавець був зобов`язаний винести постанову про стягнення виконавчого збору, тому суд дійшов висновку, що оскаржувана постанова ухвалена на підставі та в межах статей 27, 40, 42 Закону № 1404-VIII, а відтак є законною.
Щодо постанови про відкриття виконавчого провадження (яка є предметом оскарження у цій справі) суд зазначив, що позивач не навів належних доводів та не надав доказів порушення відповідачем порядку її прийняття, натомість фактично висловлює незгоду з постановою про стягнення виконавчого збору. За таких підстав суд дійшов висновку, що відсутність порушення процедури винесення постанови про відкриття провадження щодо стягнення виконавчого збору виключає підстави для її скасування. 
Шостий апеляційний адміністративний суд постановою від 12 вересня 2023 року скасував рішення суду першої інстанції та ухвалив нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Визнав протиправними дії державного виконавця Григорян О.Г. щодо пред`явлення до виконання постанови про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 від 13.09.2016.
Визнав протиправною та скасував постанову державного виконавця Григорян О.Г. у ВП № НОМЕР_2 від 22.12.2022 про відкриття виконавчого провадження.
Стягнув на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань ДВС витрати зі сплати судового збору в розмірі 5 368,00 грн разом за подання позовної заяви та за подання апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, вказавши що державний виконавець зобов`язаний діяти виключно в межах повноважень і у спосіб, визначений Законом № 1404-VIII та Інструкцією з організації примусового виконання рішень. Цей суд зазначив, що норми частини третьої статті 40 цього Закону та пункти 8, 20, 21 розділу ІІІ Інструкції пов`язують стягнення виконавчого збору з фактичним виконанням рішення та виключають можливість його стягнення без реального результату або подвійного стягнення. З урахуванням правових позицій Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду (від 11.03.2020 у справі № 2540/3203/18 та від 22.01.2021 у справі № 400/4023/19), суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що виконавчий збір може справлятися лише у разі реального стягнення коштів за виконавчим документом, а не формально - через сам факт існування виконавчого провадження чи повернення виконавчого документа за заявою стягувача.
Цей суд установив, що після повернення виконавчого документа стягувачу 22.12.2022 державний виконавець, всупереч ч. 3 ст. 40 Закону № 1404-VIII, не виніс нової постанови про стягнення виконавчого збору у ВП № НОМЕР_1, а натомість пред`явив до виконання постанову про стягнення виконавчого збору від 13.09.2016, строк пред`явлення якої до виконання був обмежений одним роком. Такі дії державного виконавця були визнані протиправними, а постанова про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_2 від 22.12.2022 щодо стягнення виконавчого збору - незаконною та такою, що підлягає скасуванню.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги та її рух у касаційній інстанції. Позиція інших учасників справи
Не погодившись із рішенням суду апеляційної інстанції, відповідач подав касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 вересня 2023 року та залишити в силі рішення Київського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2023 року.
Як на підставу оскарження судового рішення апеляційної інстанції ДВС послалася, зокрема, на пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) та зазначила, що в оскаржуваному судовому рішенні суд апеляційної інстанції застосував норми матеріального права, а саме, статті 22 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV (далі - Закон № 606-XIV) (втратив чинність 05.01.2017) та 12 Закону № 1404-VІІІ - без урахування висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 22.02.2020 у справі № 816/ 823/17 та у постанові від 27.05.2021 в справі № 640/18626/20.
Касаційна скарга, як указує скаржник, стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, має виняткове значення для ДВС.
При цьому скаржник наголошує, що ігнорування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду щодо застосування норм права, які є обов`язковими до врахування відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України, є неприпустимим та не узгоджується з принципом забезпечення єдності судової практики.
Верховний Суд ухвалою від 17 листопада 2023 року відкрив касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою та витребував справу з Київського окружного адміністративного суду.
Ухвалами від 17 листопада 2023 та від 05 лютого 2024 року Верховний Суд відмовив у задоволенні клопотання Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про зупинення виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 вересня 2023 року у справі № 320/6164/23.
07 грудня 2023 року позивач подав відзив на касаційну скаргу, у якому просить залишити її без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.
У відзиві зазначено, що виконавчий збір може бути стягнутий лише за умови фактичного виконання судового рішення, тобто реального стягнення коштів. Саме вчинення окремих виконавчих дій, зокрема направлення запитів чи накладення арештів, не є самостійною підставою для нарахування виконавчого збору, тим більше у такому розмірі.
Позивач також вказує, що стягнення виконавчого збору після повернення виконавчого документа можливе лише на підставі нової постанови, а не шляхом пред`явлення до виконання постанови про стягнення виконавчого збору, винесеної ще у 2016 році. Вчинення таких дій без прийняття нової постанови, на його думку, суперечить вимогам чинного законодавства та є незаконним.
Крім того, позивач вважає, що повернення виконавчого документа та подальше стягнення виконавчого збору мали здійснюватися виключно за правилами Закону № 1404-VIII, з урахуванням пункту 7 його Прикінцевих та перехідних положень.
Ухвалами від 12 серпня та 23 жовтня 2024 року, 27 травня та 02 липня 2025 року справа неодноразово витребовувалася з Київського окружного адміністративного суду.
06 січня 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою від 15 січня 2026 року Верховний Суд провів необхідні дії з підготовки справи до касаційного розгляду та призначив її до розгляду в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
02 квітня 2026 року ухвалою Верховного Суду у задоволенні клопотання   ОСОБА_1  про закриття касаційного провадження на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 вересня 2023 року у справі № 320/6164/23 відмовлено.
Джерела права. 
До 05 жовтня 2016 року умови і порядок виконання рішень судів у разі невиконання їх у добровільному порядку визначав Закон України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV (далі - Закон №606-XIV; у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Згідно із частиною першою статті 25 Закону № 606-ХІV державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред`явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.
За частиною першою та другою статті 22 цього Закону виконавчі документи, зокрема, інші виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання - протягом року, якщо інше не передбачено законом. Строки, зазначені у частині першій цієї статті, для інших виконавчих документів встановлюються з наступного дня після набрання ними юридичної сили, якщо інше не передбачено законом.
Строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються пред`явленням виконавчого документа до виконання (частина перша статті 23 Закону № 606-XIV)
Частиною другою статті 25 Закону № 606-ХІV встановлено, що державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.
Згідно із частиною першою статті 27 Закону № 606-ХІV у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.
Відповідно до частини першої статті 28 Закону № 606-XIV у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.  Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.
Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.
05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII).
Пунктом 5 частини першої статті 3 Закону № 1404-VIII передбачено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих документів - постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору.
Згідно з частинами першою та другою статті 12 Закону № 1404-VIII виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, . 
Частиною четвертою вище зазначеної статті передбачено, що строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Частиною другою статті 27 Закону № 1404-VIII визначено, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.
Частиною шостою вище зазначеної статті передбачено, що у разі наступних пред`явлень державному виконавцю до виконання виконавчого документа виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання.
28 серпня 2018 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» № 2475-VIII від 03 липня 2018 року, за яким у частині другій статті 27 Закону № 1404-VIII слова «фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом» замінено словами «підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів»
Таким чином, після змін, частина друга статті 27 Закону № 1404-VIII (в редакції Закону № 2475-VIII від 03.07.2018) встановлювала, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII (в редакції Закону № 2475-VIII) виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.
Відповідно до частини третьої статті 40 Закону № 1404-VIII (в редакції Закону № 2475-VIII) у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
У Розділі XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII закріплено, що виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом (п.5).
Рішення, які виконувалися органами державної виконавчої служби до набрання чинності цим Законом, продовжують виконуватися цими органами до настання підстав для завершення виконавчого провадження (п.6).
Виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону (п.7).
Оцінка висновків судів, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи.
Позиція Верховного Суду
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом належить застосовувати правила статті 341 КАС України, відповідно до яких суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 4-7 частини третьої статті 353, абзацом другим частини першої статті 354 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.
Згідно з ухвалою Верховного Суду від 17.11.2023 року касаційне провадження відкрите з метою перевірки доводів скарги, яка подана на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України, з посиланням на те, що в оскаржуваному рішенні суд апеляційної інстанції не урахував висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в постановах Верховного Суду від 22.02.2020 у справі № 816/823/17 та від 27.05.2021 у справі № 640/18626/20.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що у 2016 році в межах виконавчого провадження з примусового виконання судового рішення державний виконавець, відповідно до частини першої статті 28 Закону № 606-XIV, виніс постанову про стягнення виконавчого збору у зв`язку з невиконанням боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання.
У 2022 році основне виконавче провадження було закінчено шляхом повернення виконавчого документа стягувачу. 
Оскільки виконавчий збір на момент повернення виконавчого документа стягнуто не було, державний виконавець відкрив виконавче провадження (ВП № НОМЕР_2 від 22.12.2022) з виконання постанови про стягнення виконавчого збору від 2016 року як самостійного виконавчого документа.
Боржник ОСОБА_1 оскаржив постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання постанови про стягнення виконавчого збору, вважаючи, що виконавець мав винести нову постанову про стягнення збору за Законом № 1404-VIII, а не відкривати провадження за старою постановою, винесеною за Законом № 606-XIV.
Також він зазначив, що державним виконавцем не дотримано строків пред`явлення до виконання постанови про стягнення виконавчого збору, а сума збору (5 000 000 грн) є незаконною, оскільки фактичні заходи примусового виконання не здійснювалися.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що державний виконавець вчиняв дії, спрямовані на примусове виконання ВП № НОМЕР_1 від 02.09.2016, а саме: відкрив провадження, наклав арешт на майно і кошти, перевіряв майновий стан боржника, направляв запити, обмежував право виїзду, вживав заходів щодо оцінки корпоративних прав, замінив стягувача на правонаступника та виніс необхідні постанови. З огляду на це, суд першої інстанції визнав дії державного виконавця правомірними та підтвердив наявність підстав для стягнення виконавчого збору (у розмірі 10 відсотків від суми, що підлягала до стягнення), відповідно до положень чинного на час виникнення спірних правовідносин Закону № 1404-VIII (в редакції Закону № 2475-VIII).
Також цей суд, посилаючись на висновки, викладені у постанові Верховного Суду у справі № 360/4369/19 від 26.08.2020 та постанові Великої палати Верховного Суду у справі № 0340/1792/18 від 20.05.2020 зазначив, що позивач, оскаржуючи постанову про відкриття виконавчого провадження, обґрунтовує свої позовні вимоги доводами щодо протиправності постанови про стягнення виконавчого збору, яка не є предметом оскарження у цій справі, у зв`язку із цим суд першої інстанції вважав, що підстав для скасування спірної постанови про відкриття виконавчого провадження немає.
Суд апеляційної інстанції, задовольняючи позов, дійшов протилежного висновку та вирішив, що відсутні підстави для стягнення виконавчого збору у визначеному державним виконавцем розмірі (5 000 000 грн), оскільки державним виконавцем фактично не вчинено заходів з примусового виконання рішення у справі № 752/151/51-ц. Суд також зазначив, що відповідач порушив строк пред`явлення ВП № НОМЕР_1 від 13.09.2016 (один рік) та правила пред`явлення виконавчих документів до виконання, а саме: після повернення виконавчого документа стягувачу за ч.1 ст.37 Закону № 1404-VIII, старший державний виконавець Григорян О.Г. не винесла нової постанови про стягнення виконавчого збору, як того вимагають ч.3 ст.40 цього Закону та Інструкція з організації примусового виконання рішень, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5, а натомість повторно пред`явила стару постанову і відкрила нове провадження ВП № НОМЕР_2.
ДВС у доводах касаційної скарги стверджує, що така позиція суду апеляційної інстанції не відповідає висновку щодо застосування положень статті 22 Закону № 606-XIV та 12 Закону № 1404-VІІІ у питаннях дотримання строків пред`явлення виконавчих документів до виконання, оскільки у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 22.02.2020 у справі № 816/823/17 та від 27.05.2021 у справі № 640/18626/20, Верховний Суд застосував зовсім інший підхід.
У постанові від 22.02.2020 року в справі № 816/823/17 Верховний Суд вказав, що в розмінні Закону № 1404-VIII постанова про стягнення виконавчого збору є різновидом виконавчого документу, примусове виконання якого здійснюється з певними особливостями, обумовленими правовою природою виконавчого збору як плати за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Застосовуючи положення статті 28 Закону України № 606-XIV та статті 40 Закону України № 1404-VIII, Верховний Суд виходив із того, що стягнення виконавчого збору здійснюється в межах «основного» виконавчого провадження, у зв`язку з чим постанова про стягнення виконавчого збору вважається пред`явленою до виконання з моменту відкриття такого провадження і не потребує окремого пред`явлення; при цьому строки, визначені статтею 22 Закону № 606-XIV та статтею 12 Закону № 1404-VIII, не є пропущеними, оскільки їх перебіг у разі повернення виконавчого документа має обчислюватися з моменту такого повернення, а не з дати винесення первинної постанови. Також суд зазначив, що недотримання вимоги статті 40 Закону № 1404-VIII щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження не пізніше наступного дня не звільняє боржника від обов`язку сплати виконавчого збору та не є підставою для визнання його нестягнення правомірним.
Верховний Суд у постанові від 27.05.2021 в справі № 640/18626/20, застосовуючи положення статті 23 Закону України № 606-XIV та статті 12 Закону України № 1404-VIII, дійшов висновку, що нестягнута сума виконавчого збору у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його письмовою заявою підлягає подальшому стягненню в порядку окремого виконавчого провадження на підставі постанови про стягнення виконавчого збору. Поряд із цим зміна механізму винесення такої постанови у різних редакціях Закону не може розцінюватися як підстава для визнання її непред`явленою до виконання у зв`язку із закінченням строку, оскільки відповідно до наведених норм строки пред`явлення виконавчого документа перериваються у разі його пред`явлення до виконання, а постанова про стягнення виконавчого збору, прийнята до набрання чинності Законом № 1404-VIII та виконувана в межах основного виконавчого провадження, вважається такою, що автоматично пред`явлена до виконання з моменту її прийняття, у зв`язку з чим перебіг нового строку після його переривання підлягає обчисленню з моменту завершення відповідного виконавчого провадження та повернення виконавчого документа без виконання. 
Таким чином у цих постановах, Верховний Суд дійшов висновку, що постанова про стягнення виконавчого збору виконується в межах основного виконавчого провадження і вважається пред`явленою до виконання з моменту його відкриття, не потребуючи окремого пред`явлення. У разі повернення виконавчого документа перебіг нового строку обчислюється з моменту такого повернення, а не з дати винесення первинної постанови. При цьому зміна механізму винесення постанови у різних редакціях Закону не може бути підставою для визнання її непред`явленою до виконання у зв`язку із закінченням строку.
Матеріалами справи підтверджено, що постанову про відкриття основного провадження винесено 02.09.2016, постанову про стягнення виконавчого збору - 13.09.2016. Указані постанови прийняті за правилами Закону № 606-XIV, за місяць до набрання 05.10.2016 року чинності Законом № 1404-VIII.
У 2022 році основне провадження закінчено шляхом повернення виконавчого документа стягувачу, а того ж дня - 22.12.2022 - державний виконавець відкрив окреме провадження ВП № НОМЕР_2 з виконання постанови про стягнення виконавчого збору за правилами чинного Закону № 1404-VIII (в редакції Закону № 2475-VIII).
Таким чином, висновок суду апеляційної інстанції про те, що строк пред`явлення постанови від 13.09.2016 про стягнення виконавчого збору слід обчислювати як один рік з моменту її винесення, є помилковим, оскільки така постанова є складовою "основного" виконавчого провадження, вважається автоматично пред`явленою до виконання з моменту його відкриття, а перебіг нового строку після переривання підлягає обчисленню з моменту повернення виконавчого документа.
Надаючи оцінку постанові про відкриття виконавчого провадження з виконання постанови про стягнення виконавчого збору, колегія суддів зазначає таке. 
За встановлених обставин цієї справи виконавче провадження було розпочато на підставі Закону № 606-ХІV, який був чинний на момент винесення постанови про відкриття виконавчого провадження (02.09.2016).
Постанова про стягнення виконавчого збору також була прийнята по завершенню строку на добровільне виконання, за правилами цього Закону.
Водночас Закон № 606-XIV втратив чинність 05.10.2016 у зв`язку з набранням чинності Законом № 1404-VIII.
Пунктом 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII передбачено, що рішення, які виконувалися органами державної виконавчої служби до набрання чинності цим Законом, продовжують виконуватися цими органами до настання підстав для завершення виконавчого провадження.
Відповідно до пункту 7 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.
Зміст розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII вказує, що положення попереднього Закону № 606-XIV застосовуються не щодо всього виконавчого провадження, а лише щодо тих виконавчих дій, які в межах виконавчого провадження були розпочаті в період дії цього Закону, а тому підлягають і завершенню в порядку Закону № 606-XIV. Водночас кожна окрема виконавча дія, яка оформлюється, у тому числі, шляхом винесення відповідної постанови державного виконавця, повинна бути вчинена відповідно до того закону, в період дії якого вона розпочата. (такі висновки виклав Верховний Суд у постанові від 10 квітня 2024 року в справі № 380/5266/23).
За статтею 28 Закону № 606-XIV у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом. Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом. Постанова про стягнення виконавчого збору виноситься під час першого надходження виконавчого документа державному виконавцю. Під час наступних пред`явлень до виконання виконавчого документа державному виконавцеві виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання. Розмір фактично стягнутого з боржника виконавчого збору державний виконавець зазначає у виконавчому документі.
Верховний Суд звертає увагу, що положення частини третьої статті 28 Закону № 606-XIV (у редакції, станом на час її прийняття) передбачають, що постанова про стягнення виконавчого збору виноситься при першому надходженні виконавчого документа державному виконавцю. При наступних пред`явленнях до виконання виконавчого документа державному виконавцеві виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута при попередньому виконанні.
Як уже зазначалося та з матеріалів справи вбачається, що державний виконавець приймав постанову про стягнення виконавчого збору під час дії Закону № 606-XIV.
Постанова про стягнення виконавчого збору від 13.09.2016 не є предметом оскарження у цій справі, та позивач її не оскаржує. Водночас, постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій, накладення штрафу є рішеннями, які підлягають примусовому виконанню Державною виконавчою службою (пункт 16 частини першої статті 3 Закону № 606-XIV (у редакції, чинній на дату винесення постанови про стягнення виконавчого збору)).
Аналогічне положення закріплено у пункті 5 частини першої статті 3 Закону № 1404-VIII, відповідно до якого постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору є виконавчим документом який відповідно до Закону № 1404-VIII підлягає примусовому виконанню Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів)У разі наступних пред`явлень державному виконавцю до виконання виконавчого документа виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання.
22.12.2022 року за письмовою заявою стягувача державний виконавець повернув йому виконавчий лист № 752/151/15-ц про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості у сумі 50 009 807,95 грн (відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону № 1404-VIII). Виконавче провадження було завершено, при цьому встановлено, що в рамках даного провадження станом на день закінчення виконавчого провадження виконавчий збір не сплачено.
Повертаючи виконавчий документ, державний виконавець перевірив та встановив, що в рамках виконання даного рішення суду 13.09.2016 року винесено постанову про стягнення виконавчого збору. Станом на 22.12.2022 виконавчий збір боржником не сплачено, а постанова є чинною, не скасована та підлягає виконанню.
У цей же день 22.12.2022 року державний виконавець (за правилами Закону № 1404-VIII, чинного на дату її ухвалення) перевіривши та встановивши що жодних фактичних стягнень за виконавчим документом не відбулося, відтак, виніс спірну постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання постанови № НОМЕР_1 від 13.09.2016 року про стягнення з боржника виконавчого збору, виділивши її в окреме провадження ВП № НОМЕР_2. 
Таким чином, постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору від 13.09.2016, винесена у 2016 році на підставі статті 28 Закону № 606-XIV, набула статусу самостійного виконавчого документа з моменту її прийняття. Ця постанова є чинним процесуальним рішенням, яке не було визнано протиправним та не скасовано в порядку, визначеному законодавством, а тому після повернення виконавчого документа стягувачу, підлягає виконанню в порядку, встановленому цим Законом, в рамках окремого провадження. 
Виконавчий збір нараховується одноразово в межах одного виконавчого провадження. Винесення нової постанови про стягнення виконавчого збору за наявності чинної, не скасованої постанови від 2016 року призвело б до подвійного нарахування збору за одне й те саме виконання, що суперечить правовій визначеності та принципу пропорційності (стаття 2 КАС України, стаття 8 Конституції України).
Верховний Суд звертає увагу на те, що хоч Закон № 606-XIV втратив чинність з 5 січня 2017 року на підставі Закону № 1404-VIII, проте факт втрати чинності Закону № 606-XIV не впливає на юридичну силу постанов, прийнятих на його підставі в період його дії. Постанова про стягнення виконавчого збору від 2016 року, будучи індивідуальним правозастосовним актом, прийнятим уповноваженою посадовою особою в межах її компетенції та на підставі чинного на той момент закону, зберігає юридичну силу незалежно від подальших змін законодавства. Зміна нормативно-правового регулювання не має наслідком автоматичного скасування раніше прийнятих індивідуальних актів.
Правова позиція Верховного Суду щодо цього питання є сталою. Зокрема, у постанові від 16 грудня 2021 року № 640/8132/20 (справа за позовом АТ «Українська залізниця») Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду зазначив, що постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору є виконавчим документом, який підлягає примусовому виконанню шляхом виокремлення в самостійне виконавче провадження у разі закінчення того виконавчого провадження, у межах якого з боржника стягнуто виконавчий збір. При цьому, якщо виконавче провадження закінчено і винесена у ньому постанова щодо стягнення з боржника виконавчого збору є чинною (у порядку, визначеному законодавством, протиправною не визнана та не скасована), законодавство не передбачає іншої альтернативи поведінки виконавця, окрім відкриття нового виконавчого провадження з виконання такої постанови.
Крім того, за висновком викладеним у постанові Верховного Суду у справі № 460/2478/19 від 30.06.2021 постанова про стягнення виконавчого збору є самостійним виконавчим документом, що не потребує повторного прийняття чи реєстрації, а її примусове виконання після повернення виконавчого документа є обов`язком державного виконавця.
Положення частини четвертої статті 27 Закону № 1404-VIII слід тлумачити таким чином, що постанова про стягнення виконавчого збору, яка є виконавчим документом у розумінні пункту 5 частини першої статті 3 цього Закону, підлягає примусовому виконанню, зокрема шляхом винесення державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження з її виконання після повернення виконавчого документа, якщо виконавчий збір не було стягнуто у повному обсязі.
За таких обставин відсутні підстави для винесення нової постанови про стягнення виконавчого збору, оскільки чинною є раніше винесена постанова, яка не скасована, має силу виконавчого документа та підлягає виконанню в порядку, визначеному законом. Наявність чинної, не скасованої постанови про стягнення виконавчого збору від 2016 року виключає винесення повторної постанови аналогічного змісту. 
Помилковим є посилання суду апеляційної інстанції як необхідність винесення «нової постанови про стягнення виконавчого збору» на частину третю статті 40 Закону № 1404-VIII яка передбачає: «У разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14, 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору.
Колегія суддів звертає увагу, що формулювання частини третьої статті 40 Закону № 1404-VIII - «якщо виконавчий збір не стягнуто» - слід застосовувати з урахуванням системного розуміння поняття «стягнення» у законодавстві про виконавче провадження. Стягнення виконавчого збору є не одномоментним актом отримання коштів, а правовим процесом, що охоплює декілька послідовних стадій: визначення обов`язку зі сплати збору шляхом винесення відповідної постанови; примусове виконання такої постанови як окремого виконавчого документа (її реєстрація, відкриття окремого виконавчого провадження, застосування заходів примусового виконання); фактичне надходження коштів на відповідні рахунки.
Застосоване у наведеній нормі формулювання «якщо виконавчий збір не стягнуто» охоплює саме першу стадію цього процесу - відсутність правової підстави для стягнення, тобто відсутність постанови про стягнення виконавчого збору. Такий висновок ґрунтується на системному аналізі положень Закону № 1404-VIII.
Диспозиція частини третьої статті 40 Закону № 1404-VIII покладає на державного виконавця у випадку, коли виконавчий збір «не стягнуто», обов`язок вчинити конкретну дію - винести постанову про стягнення виконавчого збору. Закон не пов`язує наслідки, передбачені цією нормою, зі списанням коштів, зверненням стягнення на майно чи будь-якими іншими діями з фактичного одержання коштів. Отже, нормативний припис стосується саме першої стадії стягнення, що вказує на відповідне значення гіпотези норми: вона застосовується за відсутності постанови про стягнення виконавчого збору.
Такий висновок узгоджується із контекстом уживання терміна «стягнення» в самому Законі № 1404-VIII. Стаття 27 цього Закону, яка має назву «Виконавчий збір», у частині першій визначає виконавчий збір як збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Частина четверта зазначеної статті (у чинній редакції) встановлює, що постанова про стягнення виконавчого збору виноситься одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження. Законодавець визначає цю постанову саме постановою «про стягнення», а не постановою про фактичне одержання коштів. Отже, стягнення у розумінні Закону № 1404-VIII є юридичним рішенням про покладення на боржника обов`язку сплатити виконавчий збір, оформленим відповідною постановою. З моменту її винесення виконавчий збір є визначеним до стягнення, або - у термінології частини третьої статті 40 Закону - стягнутим у юридичному значенні цього поняття.
Тобто постанова про стягнення виконавчого збору є юридичним актом стягнення, тоді як її подальше примусове виконання здійснюється в межах окремого виконавчого провадження.
Отже, формулювання частини третьої статті 40 Закону № 1404-VIII «якщо виконавчий збір не стягнуто» охоплює випадки, коли постанова про стягнення виконавчого збору не винесена. За наявності ж чинної, не скасованої постанови про стягнення виконавчого збору, виконавчий збір є стягнутим у розумінні Закону, гіпотеза зазначеної норми не настає, а обов`язок щодо винесення нової постанови у державного виконавця не виникає.
Викладене знаходить своє відображення і в Інструкції з організації примусового виконання рішень, яка розкриває механізм дій державного виконавця під час примусового виконання виконавчих документів, ухвалюється та змінюється Міністерством юстиції України відповідно до змін, що вносяться до Закону № 1404-VIII.
Так частиною шостою статті 28 Закону № 606-XIV було передбачено, що у разі завершення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 47 (виконавчий документ, повертається стягувачу у разі, якщо є письмова заява стягувача), пунктами 2 і 8 частини першої статті 49 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня після завершення (закінчення) такого виконавчого провадження відкриває виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору.
При цьому згідно з пунктом 3.7 Інструкції про проведення виконавчих дій, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України від 15.12.1999 N 74/5 та була чинна під час дії Закону № 606-XIV, постанова про стягнення виконавчого збору, зокрема, виноситься при першому надходжені виконавчого документа державному виконавцю, у ній визначається розмір виконавчого збору, що підлягає стягненню, У разі завершення виконавчого провадження , якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець у постанові про закінчення виконавчого провадження (повернення виконавчого документа) зазначає про виділення постанови про стягнення виконавчого збору в окреме провадження та не пізніше наступного робочого дня після завершення такого виконавчого провадження відкриває виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору, про що виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.  Копія постанови про стягнення виконавчого збору з боржника залишається у виконавчому провадженні, за яким її винесено, з відміткою державного виконавця про розмір фактично стягнутого виконавчого збору. 
Водночас норма частини третьої статті 40 Закону № 1404-VIII, яка передбачає обов`язок державного виконавця винести постанову про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження), стосується виключно тих виконавчих проваджень, у яких на момент їх завершення постанова про стягнення виконавчого збору ще не була винесена. Такі випадки мали місце у період з 02 червня 2016 року по 28 серпня 2018 року, коли частина друга статті 27 Закону № 1404-VIII (у первинній редакції) визначала, що виконавчий збір стягується у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом. За такого правового регулювання розмір виконавчого збору не міг бути визначений одночасно з відкриттям виконавчого провадження, оскільки залежав від суми, що буде фактично стягнута в ході примусового виконання. Саме тому у зазначений період постанова про стягнення виконавчого збору виносилася не одночасно з відкриттям виконавчого провадження, а по мірі стягнення або на етапі завершення провадження. Відповідно, частина третя статті 40 Закону № 1404-VIII визначала порядок дій виконавця саме у таких випадках - коли провадження завершується, а постанова про стягнення виконавчого збору ще не була винесена.
Натомість як за Законом № 606-XIV (частина перша статті 28), так і за Законом № 1404-VIII у редакції від 28.08.2018 (частина четверта статті 27) постанова про стягнення виконавчого збору виноситься одночасно з відкриттям виконавчого провадження, оскільки розмір збору визначається від суми, що підлягає стягненню, а не від фактично стягнутої суми. Отже, у таких провадженнях на момент їх завершення постанова про стягнення виконавчого збору вже існує, і потреба у винесенні нової постанови за частиною третьою статті 40 Закону № 1404-VIII відсутня. 
Пункт 8 Розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5, зазнав відповідних змін синхронно зі змінами Закону № 1404-VIII.
Так, у редакції наказу від 21.03.2018 № 855/5 (яка відповідала періоду дії первинної редакції частини другої статті 27 Закону № 1404-VIII, коли виконавчий збір обчислювався від фактично стягнутої суми і тому не виносився одночасно з відкриттям провадження) абзац четвертий пункту 8 Розділу ІІІ Інструкції був викладений у формулюванні, аналогічному до частини третьої статті 40 Закону: «У разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 Закону), 11, 14, 15 частини першої статті 39 Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яка підлягає виконанню в порядку, встановленому Законом». Тобто Інструкція у цій редакції передбачала саме винесення постанови, що відповідало тогочасному правовому регулюванню, за якого постанова про стягнення виконавчого збору ще не існувала на момент завершення провадження.
Однак після набрання чинності Законом № 2475-VIII від 03.07.2018 (28.08.2018), яким частину другу статті 27 Закону № 1404-VIII було змінено таким чином, що виконавчий збір стягується від суми, що підлягає стягненню, а державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору відповідно до частини четвертої статті 27 Закону № 1404-VIII, пункт 8 Розділу ІІІ Інструкції було викладено у новій редакції наказом від 02.08.2018 № 2522/5. За приписами нової редакції, у разі повернення виконавчого документа або закінчення виконавчого провадження, якщо виконавчий збір не стягнуто, постанова про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) реєструється в автоматизованій системі виконавчого провадження як виконавчий документ та підлягає виконанню в порядку, передбаченому Законом та цією Інструкцією. Державний виконавець зобов`язаний відкрити виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня її реєстрації в автоматизованій системі виконавчого провадження.
Таким чином, порівняльний аналіз двох редакцій пункту 8 Розділу ІІІ Інструкції підтверджує, що зміна формулювання з «виносить постанову про стягнення виконавчого збору» (редакція наказу № 855/5 від 21.03.2018) на «постанова про стягнення виконавчого збору реєструється в автоматизованій системі виконавчого провадження як виконавчий документ» (редакція наказу № 2522/5 від 02.08.2018) є прямим наслідком зміни механізму обчислення виконавчого збору Законом № 2475-VIII. Після 28.08.2018 постанова про стягнення виконавчого збору вже існує на момент завершення провадження (бо виноситься одночасно з його відкриттям), тому Інструкція логічно передбачає не винесення нової постанови, а реєстрацію існуючої постанови як виконавчого документа та відкриття за нею окремого виконавчого провадження. Аналогічний підхід застосовується і до виконавчих проваджень, відкритих до 02.06.2016 за Законом № 606-XIV, де постанова про стягнення виконавчого збору також виносилася одночасно з початком примусового виконання. Саме такий порядок було дотримано державним виконавцем у цій справі, де постанову про стягнення виконавчого збору від 13.09.2016 було зареєстровано як виконавчий документ та виділено в окреме виконавче провадження ВП № НОМЕР_2 від 22.12.2022.
Пунктом 8 Розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 (у редакції наказу від 02.08.2018 № 2522/5), роз`яснено порядок дій державного виконавця у випадку, коли на момент завершення виконавчого провадження постанова про стягнення виконавчого збору вже винесена, проте виконавчий збір не стягнуто. За приписами цього пункту, у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 Закону, або закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, постанова про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) реєструється в автоматизованій системі виконавчого провадження як виконавчий документ та підлягає виконанню в порядку, передбаченому Законом та цією Інструкцією. Державний виконавець зобов`язаний відкрити виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня її реєстрації в автоматизованій системі виконавчого провадження.
Таким чином, Інструкція (у редакції наказу від 02.08.2018 № 2522/5) чітко розмежовує два випадки: коли постанова про стягнення виконавчого збору ще не винесена (тоді вона виноситься відповідно до частини третьої статті 40 Закону № 1404-VIII) та коли така постанова вже існує (тоді вона реєструється як виконавчий документ і виконується шляхом відкриття окремого виконавчого провадження). Саме другий варіант відповідає обставинам цієї справи, де постанова про стягнення виконавчого збору від 13.09.2016 вже існувала на момент завершення провадження 22.12.2022, а отже підлягала реєстрації та виконанню, а не повторному прийняттю.
Водночас висновки щодо необхідності винесення нової постанови про стягнення виконавчого збору, як і правові висновки, викладені Верховним Судом, на які у своєму рішенні послався суд апеляційної інстанції, стосуються правовідносин, які виникли за попередніми редакціями лише Закону № 1404-VIII (у різних редакціях, у тому числі Закону № 2457-VIII), які передбачали визначення виконавчого збору залежно від фактично виконаних дій або від суми, що підлягала стягненню. 
Таке правове регулювання було спрямоване на уникнення подвійного стягнення виконавчого збору у випадку повторного пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Водночас у цій справі як на момент відкриття виконавчого провадження, так і на момент повернення виконавчого документа діяла редакція закону, яка незмінно передбачала стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків з усієї суми, що підлягає стягненню.
Безпідставними є висновки апеляційного суду щодо розміру виконавчого збору та умов його нарахування.
Відповідно до частини першої статті 28 Закону № 606-XIV (чинного на момент відкриття виконавчого провадження 02.09.2016) розмір виконавчого збору у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений для самостійного виконання, становив 10 відсотків від суми, що підлягала стягненню. Саме за цим законом і визначався розмір виконавчого збору в цій справі.
Як зазначив Верховний Суд у постанові від 11.07.2022 у справі № 640/23271/21, від 11.08.2021 у справі № 300/3260/20 та від 19.01.2022 у справі № 640/7697/21, у випадку відкриття виконавчого провадження за правилами Закону № 606-XIV розмір виконавчого збору визначається за нормами цього Закону (стаття 28) і становить 10 відсотків суми, що підлягала стягненню, або вартості майна боржника, що підлягало передачі стягувачу.
Буквальний аналіз положень статті 28 Закону № 606-XIV дає підстави для висновку, що відсутність фактичного стягнення коштів в рамках примусового виконання виконавчого документа (який державний виконавець повернув стягувачу за його заявою) не заперечує наявності підстав для стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що підлягала стягненню за цим (поверненим) виконавчим документом.
Після повернення виконавчого документа 22.12.2022 та завершення виконавчого провадження вже за приписами чинного Закону № 1404-VIII (у редакції Закону № 2475-VIII від 28.08.2018) підстави для стягнення виконавчого збору в розмірі 10 відсотків суми, що підлягала стягненню за повернутим виконавчим документом, не змінилися. Адже і стаття 28 Закону № 606-XIV (чинного на момент відкриття виконавчого провадження), і частина друга статті 27 Закону № 1404-VIII (у редакції Закону № 2475-VIII) зберігають той самий підхід: виконавчий збір становить 10 відсотків від суми, що підлягає примусовому стягненню/поверненню, або вартості майна, яке передається стягувачу.
Отже, правове становище позивача не погіршилося, оскільки законодавче регулювання залишилося незмінним щодо підстав та розміру виконавчого збору.
Посилання суду апеляційної інстанції на висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.03.2020 у справі № 2540/3203/18 та Верховного Суду від 22.01.2021 у справі № 400/4023/19, колегія суддів вважає помилковими, оскільки ці постанови стосуються редакції Закону № 1404-VIII до 28.08.2018, яка по-іншому врегульовувала дані правовідносини, де розмір виконавчого збору залежав від фактичного стягнення. У цій же справі виконавче провадження було відкрито 02.09.2016 за правилами Закону № 606-XIV, а після повернення виконавчого документа застосовується редакція Закону № 1404-VIII від 28.08.2018, яка повернулася до механізму обчислення виконавчого збору з суми, що підлягає стягненню.
Водночас колегія суддів зауважує, що після відкриття провадження у цій справі Верховний Суд висловив правову позицію щодо правомірності відкриття виконавчого провадження з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору, винесеної в рамках «основного» виконавчого провадження, у зв`язку з поверненням виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження». Зокрема, у постанові від 17 квітня 2024 року у справі № 420/6811/23 (провадження № К/990/40228/23) Верховний Суд зазначив, що: державний виконавець зобов`язаний винести нову постанову про стягнення виконавчого збору після повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, визначених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII; та відкриття виконавчого провадження на підставі постанов про стягнення виконавчого збору, винесених до виникнення підстав для такого повернення, є неправомірним.
Разом з тим висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 17 квітня 2024 року у справі № 420/6811/23 та від 31 жовтня 2024 року у справі № 380/17049/23, не є релевантними до спірних правовідносин у цій справі, оскільки фактичні обставини суттєво відрізняються.
У зазначених справах виконавчі провадження відкривалися за Законом №1404-VIII на підставі формулювання у постанові про відкриття виконавчого провадження основного виконавчого провадження (за виконавчими документами про стягнення заборгованості) про майбутнє стягнення «буде стягнуто» виконавчого збору від суми, що фактично стягнута. 
Так, частина друга статті 27 Закону № 1404-VIII у первинній редакції передбачала обчислення виконавчого збору від суми, що фактично стягнута, - тобто розмір збору залежав від результатів виконання і не міг бути визначений при відкритті провадження. У такому випадку частина третя статті 40 Закону № 1404-VIII стосувалася постанов про стягнення виконавчого збору, які об`єктивно виносилася пізніше - по мірі стягнення або при завершенні провадження.
Тобто правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду від 31 жовтня 2024 року у справі №380/17049/23 та від 17 квітня 2024 року у справі № 420/6811/23 застосовується випадків, коли постанова про стягнення виконавчого збору не виносилася одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, а вимога про стягнення виконавчого збору мала форму попередження про майбутнє стягнення у постанові про відкриття виконавчого провадження основного виконавчого провадження
Натомість у цій справі провадження ВП НОМЕР_1 відкрито та постанову про стягнення виконавчого збору від 13.09.2016 винесено в період дії Закону №606-XIV, частина перша статті 28 якого передбачала стягнення збору у розмірі 10 відсотків від суми, що підлягає стягненню, а відповідна постанова виносилась одночасно з початком примусового виконання - незалежно від фактичного результату. Аналогічний підхід закріплено і в редакції Закону №1404-VIII після змін, внесених Законом № 2475-VIII від 03.07.2018. Відтак механізм визначення розміру та моменту винесення постанови про збір у цій справі принципово відрізняється від того, що був предметом аналізу у наведених постановах Верховного Суду, а тому їхні висновки не можуть бути застосовані до спірних правовідносин.
Доводи позивача про те, що обов`язок зі сплати виконавчого збору виникає лише за умови фактичного виконання рішення суду, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального права. Верховний Суд у постанові від 26.06.2020 в справі № 360/3324/19 зазначив, що стягнення виконавчого збору - це безумовна дія державного виконавця у межах виконавчого провадження та засіб для стимулювання боржника виконати рішення самостійно до відкриття виконавчого провадження, пов`язана з відкриттям провадження, а не з фактичним результатом виконання.
Виконавчий збір є формою плати за вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, а не винагородою за досягнення результату у вигляді реального стягнення коштів, у зв`язку із чим обов`язок його сплати виникає унаслідок відкриття провадження та вчинення виконавчих дій.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла висновків, що відповідач правомірно стягнув виконавчий збір у розмірі 10 відсотків від суми заборгованості (5 009 807,95 грн від 50 098 079,55 грн) в межах основного виконавчого провадження за правилами Закону № 606-XIV. 
Поряд з цим обґрунтовано виокремив стягнення виконавчого збору в окреме виконавче провадження шляхом відкриття ВП № НОМЕР_2 від 22.12.2022, оскільки постанова про стягнення виконавчого збору від 13.09.2016 є чинною, не скасована і не оскаржена, та підлягає виконанню у встановленому законом порядку.
Оскаржувану постанову про відкриття виконавчого провадження прийнято 22.12.2022, у день повернення виконавчого документа стягувачу (22.12.2022) та завершення основного виконавчого провадження, при цьому строків її винесення не порушено, оскільки перебіг строку обчислюється з моменту повернення виконавчого документа, а не з дати винесення постанови про стягнення виконавчого збору.
Визначена сума виконавчого збору відповідає 10 відсоткам суми, що підлягала стягненню за виконавчим документом, що є правомірним за Законом № 606-XIV та Законом № 1404-VIII у редакції Закону № 2475-VIII.
Верховний Суд звертає увагу, що частина третя статті 40 Закону № 1404-VIII (в частині винесення постанови про стягнення виконавчого збору) застосовується лише тоді, коли виконавчий збір не був визначений і не був нарахований у межах основного провадження. У цій справі виконавчий збір було визначено постановою від 13.09.2016, тому необхідності у винесенні нової постанови не було.
Отже, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , проте застосував невірне мотивування, керуючись нормами лише Закону № 1404-VIII у редакції Закону № 2475-VIII. Натомість висновки суду апеляційної інстанції про наявність підстав для задоволення позову є помилковими, із застосуванням неправильного тлумачення норм та неврахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 22.02.2020 у справі № 816/823/17, від 27.05.2021 у справі № 640/18626/20, від 11.07.2022 у справі № 640/23271/21, від 11.08.2021 у справі № 300/3260/20, від 19.01.2022 у справі № 640/7697/21 та від 26.06.2020 у справі № 360/3324/19.
Відповідно до статті 351 КАС України підставою для зміни судового рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, а зміна судового рішення може полягати, зокрема, у доповненні чи зміні його мотивувальної частини. З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині мотивування, шляхом викладення мотивувальної частини у редакції цієї постанови, тоді як у решті рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.
З огляду на викладене рішення суду першої інстанції у мотивувальній частині підлягає зміні з урахуванням мотивів, наведених у цій постанові Верховного Суду.
VI. Висновки щодо розподілу судових витрат
З огляду на результат касаційного розгляду, судові витрати не розподіляються.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 351, 355, 356, 359 КАС України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України задовольнити.
Постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 вересня 2023 року у справі № 320/6164/23 скасувати, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2023 року у справі змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В іншій частині постанову Київського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2023 року у справі № 320/6164/23 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді	В.М. Соколов Л.О. Єресько   А.Г. Загороднюк