Справа № 127/31350/25
Провадження № 22-ц/801/1542/2026
Категорія: 101
Головуючий у суді 1-ї інстанції Дернова В. В.
Доповідач: Шемета Т. М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2026 року	Справа № 127/31350/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої судді Шемети Т. М. (суддя-доповідач),
суддів Панасюка О. С., Сала Т. Б.,
секретар судового засідання Козюма Д. О.
учасники справи:
заявниця (особа, яка подала апеляційну скаргу) ОСОБА_1 ,
заінтересовані особи: ІНФОРМАЦІЯ_1 , Міністерство оборони України, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 4 в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою її представником адвокатом Кисловим Юрієм Анатолійовичем, на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 квітня 2026 року, ухвалене у складі судді Дернової В. В., дата складення повного судового рішення 20 квітня 2026 року, -
в с т а н о в и в :
В жовтні 2025 року ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Кислова Ю. А., звернулася до Вінницького міського суду Вінницької області із заявою про встановлення факту її перебування на утриманні брата ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_3 під час виконання обов`язків військової служби у с. Гончарівка Суджанського району Курської області Російської Федерації. 
Заява мотивована тим, що ОСОБА_1 є рідною сестрою ОСОБА_4 , який загинув у с. Гончарівка Суджанського району Курської області Російської Федерації. До моменту загибелі ОСОБА_1 та ОСОБА_4 підтримували тісні зв`язки та близькі родинні відносини, останній, як рідний брат, постійно піклувався та матеріально підтримував свою сестру. Факт турботи обумовлений, крім іншого, втратою обох батьків, адже заявниця залишилась єдиною рідною людиною для загиблого. 
ОСОБА_1 не перебуває у шлюбі, одна проживає у чужій квартирі (по АДРЕСА_1 ), співвласником якої є чоловік її близької подруги ОСОБА_5 , та з дозволу яких вона у ній продовжує мешкати. Проживання у даній квартирі, у тому числі комунальні послуги оплачував брат заявниці - ОСОБА_4 , даний факт підтверджується переказами коштів на картковий рахунок ОСОБА_5 . Заявниця не працює, оскільки тривалий час доглядала хвору матір, яка померла внаслідок хвороби. Основним та єдиним джерелом доходів для заявниці була фінансова допомога брата, який регулярно здійснював грошові перекази їй на карткові рахунки, оплачував проживання у квартирі, надавав кошти необхідні для лікування матері. Вказані обставини підтверджуються довідками про рух коштів з банківських установ, письмовими поясненнями ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , а також можуть бути підтверджені показаннями свідків. 
Встановлення даного факту заявниці потрібно для того, щоб реалізувати своє право на призначення та виплату їй грошової допомоги в розмірах, визначених чинним законодавством.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10 квітня 2026 року відмовлено в задоволенні заяві.
Прийняте рішення суд першої інстанції мотивував тим, що заявницею не доведено наявності передбачених законом підстав для визнання її утриманцем загиблого військовослужбовця. Суд установив, що заявниця є працездатною особою, не має статусу особи з інвалідністю, пенсія у зв`язку з втратою годувальника їй не призначалася, а надані докази не підтверджують, що допомога загиблого брата була для неї постійним та основним джерелом засобів до існування. За таких обставин встановлення факту перебування на утриманні не породить для заявниці юридичних наслідків у вигляді виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої законодавством. Також суд врахував, що з 03.06.2024 року по 11.04.2025 року ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з ОСОБА_11 .
Не погодившись із таким рішенням,11 травня 2026 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Кислова Ю. А., подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та задовольнити її заяву.
Основними доводами апеляційної скарги є те, що в матеріалах справи наявні достатні та належні докази, які свідчать про те, що ОСОБА_1 систематично упродовж тривалого часу до моменту загибелі рідного брата ОСОБА_4 отримувала від нього грошову допомогу. Ці кошти для заявниці були постійним та основним джерелом засобів для існування, оскільки ОСОБА_1 здійснювала догляд за хворою матір`ю, внаслідок чого об`єктивно була позбавлена можливості працювати. До моменту загибелі брата вони підтримували тісні та близькі родинні відносини, він постійно піклувався та матеріально підтримував сестру.
Факт систематичного матеріального утримування заявниці її рідним братом - ОСОБА_1 підтверджується, зокрема письмовими доказами: письмовими поясненнями ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , які разом з братом ОСОБА_1 проходили військову службу, виписками з банківських рахунків, проте суд невірно оцінив ці докази.
Окрім того, поза увагою суду залишились показання свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , які також підтвердили факт утримання заявниці її рідним братом.
Більш того, заявниця мала серйозні проблеми зі здоров`ям, що є окремою обставиною, яка вплинула на її працездатність, проте дана обставина також не отримала належної правової оцінки від суду. Крім того, поза увагою суду залишилось та обставини, що заявниця з моменту реєстрації шлюбу де - факто перебувала у шлюбних відносинах лише декілька місяців, що встановлено рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11.03.2025 року у справі № 127/42348/24. При цьому поза увагою суду залишилось те, що позов про розірвання шлюбу подано колишнім чоловіком ОСОБА_1 саме у 2024 році, що у свою чергу виключає її утримання з боку останнього як у 2024 році, так і тим більше у 2025 році.
19 травня 2026 року через систему «Електронний суд» Міністерство оборони України подало відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення, - без змін.
Основними доводами відзиву є те, що суд першої інстанції вірно встановив характер спірних правовідносин та вірно застосував норми матеріального права, зокрема статтю 16-1 Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та статті 30, 31 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнений з військової служби, та деяких інших осіб». Саме ці норми визначають коло осіб, які можуть бути визнані утриманцями загиблого військовослужбовця для цілей отримання одноразової грошової допомоги. 
Заявниця фактично ототожнює сам факт родинних зв`язків із наявністю статусу утриманця, однак закон прямо встановлює інші обов`язкові критерії. Відповідно до статті 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» право на пенсію у разі втрати годувальника, а відповідно й статус утриманця, мають лише непрацездатні члени сім`ї, які перебували на повному утриманні померлого або одержували від нього допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів існування. Таким чином, законодавець прямо пов`язує можливість визнання особи утриманцем загиблого військовослужбовця із наявністю у неї права на пенсію у разі втрати годувальника, а не лише із фактом отримання матеріальної допомоги від померлого. При цьому зазначеною нормою прямо визначено, що непрацездатними членами сім`ї вважаються, зокрема, діти, брати, сестри та онуки, які не досягли 18 років або старші його віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років. Отже оскільки заявниця є повнолітньою сестрою загиблого військовослужбовця, для визнання її утриманцем у розумінні спеціального законодавства вона повинна була довести, що стала особою з інвалідністю саме до досягнення повноліття.
В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 та її представник адвокат Кислов Ю. А. підтримали вимоги, викладі в апеляційній скарзі та просили її задовольнити. 
Представник Міністерства оборони України ОСОБА_22 заперечив проти апеляційної скарги, просив оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Заінтересовані особи : ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про день та час судового розгляду повідомлені належним чином.
Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що судове рішення відповідає вказаним вимогам закону.
По справі встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини:
- згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , місце смерті с. Гончарівка Суджанський район Курська область Російська Федерація (а.с. 15);
- cмерть ОСОБА_4 є такою, що сталася внаслідок поранень, отриманих під час бойових дій, пов`язаних із захистом Батьківщини, участю у заходах з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії РФ, що підтверджується витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_2 (з основної діяльності) від 18.03.2025 року № 1435 «Про результати службового розслідування за фактом загибелі під час виконання бойового завдання солдата ОСОБА_16 (а.с. 32);
- заявниця ОСОБА_1 є рідною сестрою ОСОБА_4 , їх батьками є ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 21.09.1982 року та Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 від 06.04.1987 року (а.с. 13);
- ОСОБА_17 (батько) помер ІНФОРМАЦІЯ_6 , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_5 від 01.06.2011 року (а.с. 17);
- ОСОБА_18 (мати) померла ІНФОРМАЦІЯ_7 , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_6 від 15.11.2024 року (а.с. 16);
- заінтересована особа ОСОБА_3 є рідним братом ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (а.с. 35);
- заінтересована особа ОСОБА_19 є рідною сестрою ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (а.с. 35);
- згідно заяви ОСОБА_2 вона відмовилася від належної їй частки спадщини, яка залишилась після смерті її брата ОСОБА_4 (а.с. 36);
- згідно заяви ОСОБА_3 він відмовився від належної йому частки спадщини, яка залишилась після смерті його брата ОСОБА_4 (а.с. 37);
- згідно Акту про фактичне проживання особи, не зареєстрованої в житловому приміщенні від 10 липня 2025 року, ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 14);
- згідно виписки по картці від 10 липня 2025 року ОСОБА_1 , за період з 10.01.2024 по 26.02.2025 року ОСОБА_20 поповнював картку останній на загальну суму 67 000 грн (а.с. 18);
- згідно виписки по картці від 25.07.2025 року ОСОБА_5 за період з 21.11.2023 по 23.02.2025 ОСОБА_21 поповнював картку останній на загальну суму 29 850 грн (а.с. 19);
- згідно виписки по картці від 15.07.2025 року ОСОБА_1 , за період з 22.02.2022 - 15.07.2025 року сума зарахувань складає 126 945,71 грн (а.с. 20 - 25);
- рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11.03.2025 року у справі № 127/42348/24 було розірвано шлюб між ОСОБА_11 та ОСОБА_1 . Рішення набрало законної сили 11.04.2025 року;
- згідно консультативного висновку отоларинголога ОСОБА_1 має діагноз Н66.2 - Хронічний епітимпано-антральний гнійний середній отит (а.с. 141-142).
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина сьома статті 19 ЦПК України).
Частиною першою статті 293 ЦПК України передбачено, що окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України встановлення фактів, що мають юридичне значення, здійснюється в порядку окремого провадження. Особливістю окремого провадження є те, що воно спрямоване на з`ясування необхідних фактів за відсутності правового спору.
Згідно із частиною першою статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (частина друга статті 315 ЦПК України).
Як неодноразово зазначав Верховний Суд, зокрема у постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18, від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21, встановлення юридичного факту в судовому порядку допускається лише за умови, якщо такий факт породжує юридичні наслідки, тобто від нього залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника.
Аналогічні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 17 червня 2024 року у справі № 753/21178/21 та від 11 вересня 2024 року № 335/4669/23.
Звертаючись до суду із даною заявою, ОСОБА_1 зазначала, що встановлення факту її перебування на утриманні загиблого брата ОСОБА_4 необхідне для реалізації права на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Розпорядження на випадок смерті ОСОБА_4 не залишив.
Частиною п`ятою статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Стаття 46 Конституції України передбачає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Частиною першою статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі одноразова грошова допомога), гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Відповідно до частин 1, 3, 4 статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в редакції, що діяла на момент загибелі ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_4 , за відсутності його особистого розпорядження, право призначення та отримання одноразової грошової допомоги, мали члени сім`ї загиблої (померлої) особи, до яких, серед інших, віднесені утриманці, визначені відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Відповідно до частини першої статті 31 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.
Таким чином, системний аналіз статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та статей 30, 31 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» дає підстави для висновку, що повнолітня сестра загиблого військовослужбовця може бути визнана утриманцем лише за умови належності до категорії непрацездатних членів сім`ї та має право на призначення пенсії по втраті годувальника, або за умови перебування на утриманні загиблого годувальника.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 лютого 2026 року у справі № 308/17634/23 та постанові Верховного Суду від 31 березня 2026 року у справі № 754/15529/24.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_1 на момент загибелі брата була повнолітньою особою працездатного віку.
Матеріали справи не містять доказів того, що заявниця є особою з інвалідністю або стала особою з інвалідністю до досягнення вісімнадцятирічного віку, також відсутні докази її належності до інших категорій непрацездатних членів сім`ї, визначених статтею 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Посилання в апеляційній скарзі на те, що заявниця страждає на хронічний епітимпано-антральний гнійний середній отит та внаслідок цього була обмежена у можливості працювати, підтверджує лише наявність певного захворювання, однак не підтверджує встановлення заявниці інвалідності, стійкої втрати працездатності чи належності її до категорії непрацездатних осіб у розумінні наведених норм закону.
При цьому доводи апеляційної скарги про те, що вказане захворювання є підставою для встановлення інвалідності, є припущенням, оскільки питання встановлення інвалідності вирішується виключно у визначеному законом порядку компетентними органами та не може ґрунтуватися на припущеннях суду.
Так само не може бути підставою для задоволення заяви та обставина, що заявниця тривалий час доглядала хвору матір та через це не працювала, оскільки відсутність працевлаштування сама по собі не свідчить про непрацездатність особи у розумінні закону та не надає їй статусу утриманця загиблого військовослужбовця.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність обов`язкової умови для встановлення факту утримання, а саме того, що допомога загиблого брата була для заявниці постійним та основним джерелом засобів до існування.
Як убачається із наданих банківських виписок, ОСОБА_4 дійсно здійснював перекази грошових коштів на картковий рахунок заявниці та на рахунок ОСОБА_5 ( в квартирі якої, як стверджує заявниця, вона проживає та за яку сплачував кошти її брат ОСОБА_4 ).
Суд першої інстанції, оцінюючи зазначені документи, вірно виснував, що вони підтверджують лише факт надання матеріальної допомоги та фінансової підтримки з боку брата, проте не підтверджують, що така допомога була для заявниці основним або єдиним джерелом засобів до існування.
Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів майнового стану заявниці, її доходів, наявності чи відсутності інших джерел забезпечення, соціальних виплат, заощаджень, доходів від майна або інших надходжень, що не дає можливості встановити співвідношення отриманої від брата допомоги із загальним обсягом коштів, необхідних для її існування.
З наданої виписки по рахунку ОСОБА_1 також убачається, що протягом досліджуваного періоду на її рахунок надходили й інші кошти, а тому сам факт здійснення переказів братом не свідчить про відсутність інших джерел доходу.
Суд першої інстанції вірно оцінив показання свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , а також письмові пояснення осіб, які проходили військову службу разом із загиблим. Колегія суддів зазначає, що такі докази підтверджують існування близьких родинних відносин між братом та сестрою, факт надання заявниці матеріальної допомоги та піклування з боку загиблого, однак не є достатніми для висновку про перебування заявниці саме на утриманні у розумінні статті 31 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Матеріальна допомога між близькими родичами сама по собі є звичайним проявом сімейних відносин та не свідчить автоматично про наявність правового статусу утриманця. Також суд правильно звернув увагу на те, що ОСОБА_1 з 03.06.2024 року по 11.04.2025 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_11 , який був розірваний рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11.03.2025 року (справа № 127/42348/24) , рішення набрало законної сили 11.04.2025 року. 
Оскільки ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів на підтвердження своєї непрацездатності у розумінні статті 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», а також не довела, що допомога загиблого брата була для неї постійним та основним джерелом засобів до існування (стаття 31 цього Закону), апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що відсутні передбачені законом підстави для встановлення факту перебування заявниці на утриманні ОСОБА_4 .
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України, апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення. 
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Зважаючи на надану оцінку доводам учасників справи та висновкам суду першої інстанції, апеляційний суд виснує, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , подана її представником адвокатом Кисловим Ю. А., не містить доводів, які б спростовували ухвалене у справі рішення суду першої інстанції, яке ґрунтується на повному та всебічному з`ясуванні обставин справи, постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Тому рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 квітня 2026 року слід залишити без змін, а подану апеляційну скаргу - без задоволення.
Вирішуючи питання судових витрат відповідно статті 141 ЦПК України, з урахуванням того, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , подана її представником адвокатом Кисловим Ю. А. задоволенню не підлягає, понесені судові витрати слід залишити за нею. 
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 374, 375, 367, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником адвокатом Кисловим Юрієм Анатолійовичем, залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 квітня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 23.06.2026 року.
Головуюча          Т. М. Шемета
Судді:          О. С. Панасюк
Т. Б. Сало