ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2026 року	м. Львів	Справа № 380/20737/25 пров. № А/857/6603/26	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,
суддя Запотічний І.І., 
суддя Шинкар Т.І.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2025 року (головуючий суддя Коморний О.І., м.Львів) у справі № 380/20737/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

16.10.2025 позивач ( ОСОБА_1 ) звернулася в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (відповідач), в якому просила: визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 30.09.2024 № 134450007516 щодо відмови у переведенні ОСОБА_1 на пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-XII «Про державну службу» з урахуванням пунктів 10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу», без урахування довідок про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років) від 23 вересня 2024 року № 2603-вих-373 та про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (за будь-які 60 календарних місяців роботи перед зверненням за пенсією) за період з 01 березня 2018 року по 28 лютого 2023 року від 23 вересня 2024 року № 2603-вих-374; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до статті 37 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-XII «Про державну службу» з урахуванням пунктів 10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу» на підставі довідок про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років) за № 2603-вих-373 від 23 вересня 2024 року та про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (за будь-які 60 календарних місяців роботи перед зверненням за пенсією) за період з 01 березня 2018 року по 28 лютого 2023 року за № 2603-вих-374 від 23 вересня 2024 року, з часу звернення за призначенням такої пенсії, тобто з 24 березня 2023 року.
Позов обґрунтовує тим, що позивач перебуває на обліку в ГУ ПФУ у Львівській області та отримує пенсію за віком згідно із Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Позивач вважає, що має право на перехід на пенсію державного службовця відповідно до Закону України «Про державну службу», оскільки має необхідний стаж роботи на посадах державної служби та в органах місцевого самоврядування, який зараховується до стажу держслужби. Позивач вказує, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 27.02.2025 у справі № 380/22854/24, яке набрало законної сили, вже було зобов`язано відповідача зарахувати до стажу державної служби періоди роботи в органах місцевого самоврядування та повторно розглянути заяву. Однак, відповідач, виконуючи рішення суду, формально зарахував стаж, але знову відмовив у переведенні на пенсію держслужбовця, посилаючись на недоцільність та не врахувавши надані позивачем оновлені довідки про складові заробітної плати, що призвело до розрахунку пенсії у значно меншому розмірі, ніж належить. Позивач вважає оскаржуване рішення протиправним, оскільки воно порушує її право на соціальний захист та суперечить висновкам судів у попередніх справах.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2025 року адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 30.09.2024 № 134450007516 щодо відмови у переведенні ОСОБА_1 на пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-XII «Про державну службу» з урахуванням пунктів 10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу», без урахування довідок про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років) від 23 вересня 2024 року № 2603-вих-373 та про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (за будь-які 60 календарних місяців роботи перед зверненням за пенсією) за період з 01 березня 2018 року по 28 лютого 2023 року від 23 вересня 2024 року № 2603-вих-374. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до статті 37 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-XII «Про державну службу» з урахуванням пунктів 10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу» на підставі довідок про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років) за № 2603-вих-373 від 23 вересня 2024 року та про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (за будь-які 60 календарних місяців роботи перед зверненням за пенсією) за період з 01 березня 2018 року по 28 лютого 2023 року за № 2603-вих-374 від 23 вересня 2024 року, з часу звернення за призначенням такої пенсії - 24 березня 2023 року.
Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушенням норм матеріального права зазначив, що пенсійне забезпечення державних службовців з 01.05.2016 здійснюється відповідно до Закону № 889-VIII, який скасував норми Закону № 3723-XII (крім ст. 37 для певних категорій). Відповідач стверджує, що позивач не має права на призначення пенсії державного службовця, оскільки станом на 01.05.2016 не обіймала посаду державної служби (працювала в органі місцевого самоврядування) та не мала 20 років стажу на посадах, віднесених до категорій посад державної служби. Також відповідач зазначив, що на виконання рішення суду у справі № 380/22854/24 ним проведено розрахунок пенсії за нормами Закону «Про державну службу», який показав, що розмір такої пенсії (2361,00 грн) є меншим за розмір пенсії, яку позивач отримує за Законом № 1058 (8412,13 грн). Тому, на думку відповідача, переведення є недоцільним. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити.
Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС) суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступні підстави.
Судом встановлені наступні обставини.
ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області та отримує пенсію за віком, призначену відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Згідно із записами у трудовій книжці серії НОМЕР_1 , позивач має тривалий стаж роботи в органах місцевого самоврядування. 
Зокрема, з 05.09.1996 по 01.10.2001 вона працювала на посаді спеціаліста II категорії, згодом I категорії Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, а з 02.10.2001 – на посаді спеціаліста I категорії Управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради (нині – спеціаліст сектору соціальних програм Сихівського відділу соціального захисту). 
За час проходження служби позивач 05.09.1996 прийняв присягу державного службовця, а 09.11.2001 – присягу посадової особи місцевого самоврядування. Йому присвоювалися ранги державного службовця (15, 14, 13) та посадової особи місцевого самоврядування (13, 12, 11).
24.03.2023 позивач звернувся до ГУ ПФУ у Львівській області із заявою про переведення на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу». 
Однак, рішенням ГУ ПФУ в Чернівецькій області від 30.03.2023 № 134450007516 їй було відмовлено у такому переведенні через відсутність необхідного стажу державної служби.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.08.2024 у справі № 380/9107/23 це рішення було визнано протиправним та скасовано, а відповідача зобов`язано перевести ОСОБА_1 на пенсію державного службовця з 24.03.2023. Суд встановив, що позивач має право на таку пенсію, оскільки її стаж в органах місцевого самоврядування прирівнюється до стажу держслужби.
На виконання рішення суду у справі № 380/9107/23 відповідач формально зарахував стаж, але пенсію розрахував у мінімальному розмірі, не взявши до уваги надані позивачем довідки про зарплату, оскільки вони не відповідали встановленій формі. 
Згодом, отримавши належним чином оформлені довідки, позивач 24.09.2024 знову звернулася із заявою про переведення на пенсію державного службовця. 
Рішенням ГУ ПФУ в Одеській області від 30.09.2024 № 134450007516 їй знову відмовлено з тих самих підстав (відсутність стажу). 
Ця відмова оскаржена в судовому порядку. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 27.02.2025 у справі № 380/22854/24, яке набрало законної сили, зобов`язано відповідача зарахувати до стажу державної служби періоди роботи з 02.10.2001 по 24.09.2024 та повторно розглянути заяву. 
Судовими рішеннями у справі № 380/22854/24 встановлено преюдиційні обставини: посади в органах місцевого самоврядування, які обіймала позивач, відносяться до посад, стаж на яких зараховується до стажу державної служби, і позивач має необхідний стаж (понад 20 років) для призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону № 3723-XII.
На виконання рішення суду у справі № 380/22854/24, 10.06.2025 ГУ ПФУ в Одеській області прийняло рішення № 134450007516 (повторний розгляд). У цьому рішенні відповідач знову відмовив у переведенні на пенсію державного службовця, посилаючись на «недоцільність». 
Відповідач провів розрахунок пенсії, який склав 2361,00 грн, що значно менше за поточну пенсію за віком (8412,13 грн). При цьому розрахунок проводився на підставі наявних у справі матеріалів без урахування нових довідок про складові заробітної плати, поданих позивачем.
24.09.2024 позивач звернулася із новою заявою про призначення (перехід) на пенсію державного службовця, до якої долучила:
- Довідку про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років) від 23.09.2024 № 2603-вих-373;
- Довідку про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (за будь-які 60 календарних місяців роботи перед зверненням за пенсією) за період з 01.03.2018 по 28.02.2023 від 23.09.2024 № 2603-вих-374. Ці довідки видані Управлінням соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради та складені за формами, затвердженими постановою правління ПФУ від 17.01.2017 № 1-3.
За принципом екстериторіальності заяву розглядало ГУ ПФУ в Одеській області. Рішенням від 30.09.2024 № 134450007516 відповідач вкотре відмовив у переведенні на пенсію за віком згідно із Законом України «Про державну службу». У рішенні зазначено, що позивач не має права на таку пенсію, оскільки станом на 01.05.2016 не працювала на посадах державної служби (працювала в ОМС) та не має 20 років стажу на посадах, віднесених до категорій посад державної служби.
Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів ті обставини, на яких ґрунтуються його заперечення.
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком з огляду на наступне.
Згідно із положеннями частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до пункту 2 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу» (Закон № 889-VIII) з 1 травня 2016 року втратив чинність Закон України від 16 грудня 1993 року № 3723-XII «Про державну службу» (Закон № 3723-XII), крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу.
Пунктом 10 розділу ХІ Закону № 889-VIII передбачено, що державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону № 3723-XII та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-XII у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Згідно з пунктом 12 розділу ХІ Закону № 889-VIII для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону № 3723-XII та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-XII в порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
У справі № 380/22854/24 судами вже встановлено, що позивач має понад 20 років стажу, який прирівнюється до стажу державної служби (робота в органах місцевого самоврядування, яка відповідно до Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» зараховується до стажу держслужби). 
Відповідно до частини четвертої статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, право позивача на пенсію державного службовця є преюдиційним фактом і не підлягає повторному доказуванню. Відмова відповідача з підстав відсутності стажу є протиправною та ігнорує обов`язковість судового рішення.
Щодо врахування довідок про складові заробітної плати апеляційний суд зазначає таке.
Стаття 37 Закону № 3723-XII визначає, що пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Порядок призначення пенсій деяким категоріям осіб, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 14.09.2016 № 622 (Порядок № 622), деталізує механізм обчислення пенсії. Згідно з пунктом 4 Порядку № 622, пенсія призначається у розмірі 60 відсотків суми заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої сплачено єдиний внесок. При цьому: посадовий оклад, надбавки за ранг та вислугу років враховуються в розмірах, установлених на день звернення за призначенням пенсії за останньою займаною посадою державної служби; розмір інших виплат (премії, надбавки) визначається за вибором особи за будь-які 60 календарних місяців роботи на посаді державної служби підряд перед зверненням за пенсією.
Пунктом 5 Порядку № 622 передбачено, що форма довідки про заробітну плату, що подається для призначення пенсії державним службовцям, затверджується правлінням Пенсійного фонду України за погодженням із Мінсоцполітики. Постановою правління Пенсійного фонду України від 17.01.2017 № 1-3 затверджено форми довідок: про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років); про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (за будь-які 60 календарних місяців роботи підряд перед зверненням за пенсією).
Позивач надав відповідачу саме такі довідки (№ 2603-вих-373 та № 2603-вих-374 від 23.09.2024), видані уповноваженим органом за встановленою формою. 
Органи Пенсійного фонду не мають права на власний розсуд визначати розмір заробітної плати для обчислення пенсії без урахування належним чином оформлених довідок, виданих роботодавцем, який володіє первинною документацією про нарахування зарплати та сплату внесків. 
Відмова відповідача врахувати ці довідки призвела до штучного заниження розрахункового розміру пенсії державного службовця та до помилкового висновку про «недоцільність» переходу на цей вид пенсії.
Апеляційний суд враховує практику Європейського суду з прав людини. У справі «Кечко проти України» (заява № 63134/00) ЄСПЛ наголосив, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань. 
У справі «Суханов та Ільченко проти України» (заяви № 68385/10 та № 71378/10) ЄСПЛ зазначив, що якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання» на реалізацію цього права. 
Позивач, маючи необхідний стаж та надавши належні документи про зарплату, мав законні сподівання на призначення пенсії у розмірі, визначеному законом.
Окрім цього, у справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04) Суд підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. 
На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.
В ігноруванні апелянтом поданих довідок та проведенні розрахунку пенсії на власний розсуд без їх урахування є порушення принципу належного урядування. Зазначене підтверджується також практикою Верховного Суду. 
Апеляційний суд наголошує, що неприйняття таких довідок без належного обґрунтування є протиправним.
Таким чином, проаналізувавши вищезазначені нормативно-правові акти, колегія суддів апеляційної інстанції вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до статті 37 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-XII «Про державну службу» з урахуванням пунктів 10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу» на підставі довідок про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років) за № 2603-вих-373 від 23 вересня 2024 року та про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (за будь-які 60 календарних місяців роботи перед зверненням за пенсією) за період з 01 березня 2018 року по 28 лютого 2023 року за № 2603-вих-374 від 23 вересня 2024 року, з часу звернення за призначенням такої пенсії - 24 березня 2023 року.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.
Згідно з ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. 
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.
В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2025 року у справі № 380/20737/25 – без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	О. І. Довга 	
судді	 	І. І. Запотічний 	
 	 	Т. І. Шинкар