ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

12 червня 2026 року  м. Чернівці  Справа № 725/6295/25

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Лисака І.Н.,
суддів: Литвинюк І.М., Перепелюк І.Б.,
за участю секретаря судового засідання: Сарган Ю.В.,
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач: ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Чернівецька міська рада,

при розгляді справи за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , на рішення Чернівецького районного суду м. Чернівці від 30 березня 2026 року, ухваленого під головуванням судді Стоцької Л.А., дата виготовлення повного тексту рішення не зазначена,

ВСТАНОВИВ:
У липні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила зобов`язати відповідачку знести за власний рахунок самочинно збудований гараж літ. Г, площею 20,30 кв.м, який розташований по АДРЕСА_1 , та стягнути на користь позивача понесені судові витрати.
В обґрунтування вимог вказувала, що сторони у спорі є власниками квартир АДРЕСА_2 (позивач) та АДРЕСА_3 (відповідач) по АДРЕСА_1 , однак ОСОБА_2 самовільно, без погодження з іншим співвласником будинку та власником земельної ділянки (Чернівецька міська рада) здійснила самочинне будівництво цегляного гаражу.
Згідно висновку експерта будівництво спірного гаражу здійснено з порушенням державних будівельних норм, що регулюють протипожежні вимоги, зокрема, пунктів 6.1.39, 6.1.41, 10.8.8, 15.2.2 ДБН Б.2.2.-12:2019 «Планування та забудова територій».
Крім того, зазначеним самочинним будівництвом порушуються права та інтереси позивачки як користувача належної їй вигрібної ями літ. №5, в яку здійснюється водовідведення з її квартири. Для очищення вказаної ями необхідно Провадження №22-ц/822/844/26

забезпечити проїзд спецтехніки, однак відстань від відмостки збудованого гаража до сходів квартири АДРЕСА_3 становить 2,6 м, що не дає можливості виконати роботи по очищенню вигрібної ями. 
На підставі наведеного, з урахуванням норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, просила позовні вимоги задовольнити.
Рішенням Чернівецького районного суду м. Чернівці від 30 березня 2026 року позов задоволено.Зобов`язано ОСОБА_2 знести за власний рахунок самочинно збудований гараж літ. Г, площею 20,30 кв. м. (3,5м х 5,8 м), який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Не погоджуючись із вказаним рішенням стороною відповідача подано апеляційну скаргу, в якій міститься посилання на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що ОСОБА_2 не є забудовником спірного гаража, відповідно не може бути відповідачем у справі.
Інспекцією ДАБК Чернівецької міської ради у 2018 році проведено перевірку будівництва та встановлено, що дані про його інвентаризацію датовані 1953 роком. 
Стверджує, що позивачем не доведено й не надано доказів того, що відповідачем порушено права ОСОБА_1 спірним гаражем, оскілки останні вже існував на час будівництва вигрібної ями.
За наведеного просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, стягнути на користь відповідача судові витрати по сплаті судового збору й правничу допомогу.
Сторона позивача у відзиві на апеляційну скаргу просить судове рішення залишити без змін, а скаргу без задоволення. Щодо витрат на правничу допомогу вказує, що апелянтом не надано доказів понесення витрат саме в розмірі 25 000 грн.
Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які прийняли участь у справі, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов наступних висновків.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Ухвалюючи рішення суд вказав, що позивачкою доведено, що спірно збудований гараж є самочинним, право власності на нього не зареєстровано, що не заперечується відповідачем, такий гараж збудований з порушенням будівельних і протипожежних норм та порушує право позивача на безпечні умови проживання та користування житлом, а тому підлягає знесенню відповідачем за власний рахунок.
Колегія суддів в повному обсязі не погоджується з такими висновками суду та вважає, що рішення наведеним вимогам закону вище не відповідає.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_4 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.7).
ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_5 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, свідоцтвами про право на спадщину за заповітом від 11.12.2018 року та 16.09.2019 року (а.с.11-12/зворот, 66-72).
Згідно листа Департаменту урбаністики та архітектури ЧМР №3-969/0-24/01/437 від 05.03.2025 року в базі даних департаменту відсутня інформація щодо видачі управлінням містобудування та архітектури департаменту будівельного паспорта (містобудівних умов та обмежень) забудови земельної ділянки по АДРЕСА_1 . Документи, що посвідчують право приватної власності на землю, постійного користування землею та право оренди землі за вказаною адресою не видавались (а.с.13).
Висновком експерта №45 за результатами проведення будівельно-технічної експертизи від 09.05.2025 року встановлено, що збудований гараж літ. «Г» АДРЕСА_1 не відповідає вимогам будівельних та протипожежних норм, а саме: п.2.8 «Пожежна безпека, том 4 Протипожежними вимогами в галузі проектування та будівництва» в розділі «Земельна ділянка індивідуального житлового будівництва»; п.п.6.1.39, 6.1.41, 10.8.8, 15.2.2 ДБН Б.2.2.-12:2019 «Планування та забудова територій. Видання офіційне» та п.п.1.5; 2.2.2 «Положенню про порядок будівництва та встановленню гаражів на території м. Чернівці», затвердженого рішенням 9 сесії Міської ради VI скликання від 16.06.2011 року №198.
Як видно зі складеної схеми на табл. №1 розташування будівель та споруд в АДРЕСА_1 , відстань від відмостки збудованого гаража літ. «Г» до сходів кв. АДРЕСА_3 становить 2,6 м, що не дає можливості виконати роботи по очищенню вигрібної ями №5. На підставі вищевикладеного збудований гараж літ. «Г», побудований на земельній ділянці в АДРЕСА_1 має негативний вплив на володіння та користування ОСОБА_1 належною їй частиною будинковолодіння, а саме вигрібної ями №5 (а.с.18-25).
З копії схематичного плану присадибної ділянки АДРЕСА_1 від 10.08.1953 року вбачається, крім іншого, наявність в переліку будівель – гаражу літ. «Г» (а.с.74). 
Відповідно до листа Інспекції ДАБК ЧМР №Г-200/18/01-10/92 від 19.09.2025 року, крім іншого, при розгляді зазначеного питання під час візуального огляду земельної ділянки посадовими особами Інспекції було встановлено, що будь-які будівельні роботи не проводились. Ознайомившись із наданими ОСОБА_4 , власником квартири АДРЕСА_5 документами було встановлено, що гараж був зазначений на викопіюванні схематичного плану земельної ділянки виготовленого Чернівецьким КОБТІ з відміткою про інвентаризацію від 10.08.1953 року та реєстрацію поточних змін від 31.03.2004 року (а.с.75-76). 
Матеріали справи також містять відомості про звернення ОСОБА_1 до правоохоронних органів з приводу незаконного встановлення гаражу (а.с.14-17). 
Крім того, сторонами визнається та не заперечується, що земель ділянка під багатоквартирним будинком належить територіальній громаді міста Чернівці.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 15, частина 1 статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
У статті 13 Конституції України визначено, що власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.
Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Згідно частин 1, 3, 5 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.
У частинах 1 та 2 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно зі статтею 373 ЦК України право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. Власник земельної ділянки може використовувати на свій розсуд все, що знаходиться над і під поверхнею цієї ділянки, якщо інше не встановлено законом та якщо це не порушує прав інших осіб.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України).
Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати будь-яких усунень порушень його права власності від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлених судом перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушення права та з яких підстав.
Щодо належності спірного гаража до самочинного будівництва.
За змістом статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
У силу спеціального застереження, наведеного в частині 2 статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Правовий режим самочинного будівництва врегульовано статтею 376 ЦК України. Норми зазначеної статті є правовим регулятором відносин, які виникають у зв`язку із здійсненням самочинного будівництва. Зокрема, за частиною другою цієї статті особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво, не набуває права власності на нього.
Отже, знесення самочинно побудованого спірного об`єкта нерухомості відповідно до частини 4 статті 376 ЦК України є належним та ефективним способом захисту прав власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво.
Як вже зазначено вище, спірний гараж під літ. «Г», що розташований по АДРЕСА_1 був відображений (зазначений) на схематичному плані Чернівецького КОБТІ станом на 10.08.1953 року з відміткою про інвентаризацію. Ці обставини не спростовуються оглянутими в судовому засіданні копіями документів з інвентаризаційної справи.
Особливості державної реєстрації прав на об`єкти нерухомого майна, що були закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, визначено статтею 31 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Частиною 2 статті 31 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, проведення технічної інвентаризації щодо зазначених об`єктів нерухомості, є необов`язковим.
У відповідності до п.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Держбуду України від 24 травня 2001 року №127, до об`єктів, що підлягають технічній інвентаризації, належать, крім інших, житлові будинки квартирного типу різної поверховості, гаражі.
Вказана Інструкція діє на всій території України для здійснення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна всіх форм власності (пункт 1.3.).
Пункт 3.1. Інструкції передбачав, що технічній інвентаризації підлягають об`єкти (згідно з розділом 2) всіх форм власності, розташовані на земельних ділянках (за окремими поштовими адресами), незалежно від того, побудовані вони за відповідно оформленими документами чи самовільно: будинки, включаючи прибудови та надбудови, громадські та виробничі будинки, господарські будівлі та споруди.
Згідно з пунктом 3.2 зазначеної Інструкції індивідуальні (садибні) житлові будинки, житлові будинки квартирного типу різної поверховості, садові та дачні будинки, гаражі, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 05 серпня 1992 року, не відносяться до самочинного будівництва. Облік такого майна здійснювався виключно за погосподарськими книгами міських, сільських рад.
Виходячи з наведеного, на час будівництва спірного гаража підтвердженням належності такого (його частини) певній особі був запис в погосподарських книгах. Виникнення права власності на житлові будинки не залежало від державної реєстрації цього права чи від отримання документів про прийняття об`єкта до експлуатації.
Таким чином, правильним в оцінці спірних правовідносин є висновок про те, що гараж, побудований до 05 серпня 1992 року, не відносяться до самочинного будівництва. 
Подібні за змістом висновки містяться в постанові ВС від 30 березня 2021 року у справі №307/2444/16-ц.
Отже, з урахуванням наведених обставин справи та незалежно від позиції представника відповідача, спірний гараж не є самочинним будівництвом, а відповідач ОСОБА_2 тією особою, яка здійснює чи здійснила його будівництво, що виключає можливість застосування до спірних правовідносин ст.376 ЦК України. 
Що стосується доводів сторони позивача з приводу того, що до схематичного плану не надано будь-яких інших документів, які б містили технічні характеристики спірного гаражу, зокрема, матеріал, з якого його збудовано, такий на цей час є цегляним, проте раніше міг бути дерев`яним, або й взагалі відсутнім, що свідчитиме про самовільне будівництво на його місці саме капітальної споруди – цегляного гаража, колегія суддів зазначає наступне.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина 1 статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У частині 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц).
Крім того, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18).
Отже, цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.
Апеляційний суд переконаний, що сторона має довести ті обставини, на які вона посилається, і саме, такі належним чином вчинені дії позивача, за загальним правилом, є підставою для задоволення його позову. Натомість відсутність належного спростування іншою стороною обставин, на які посилається сторона без належного їх доведення, а сама по собі не є підставою для задоволення позову, оскільки суперечить загальним принципам доказування у цивільних справах, встановлених процесуальним законом.
Також, суд апеляційної інстанції звертає увагу й на те, що за теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.
Отже, позивачем не доведено, що спірний гараж, який така вважала самочинним, збудований чи перебудований відповідачкою ОСОБА_2 , право власності чи у відповідачки на спірний об`єкт нерухомості не виникло (як і сам спірний об`єкт не виник як об`єкт права власності щодо відповідача), а зобов`язання не власника знести таке в цьому випадку переслідує нелегітимну мету та призведе до понесення відповідачем індивідуального і надмірного тягаря.
Таким чином, в оскаржуваному судовому рішенні висновки суду першої інстанції ґрунтуються на недоведених припущеннях позивача.
За наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги відповідача знайшли своє підтвердження, суд першої інстанції не достатньо повно та всебічно з`ясував обставини справи, не врахував положення законодавства, у зв`язку з чим дав неналежну правову оцінку спірним правовідносинам, що дає підстави для скасування рішення та ухвалення нового про відмову в задоволенні позовних вимог.
Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Щодо витрат по сплаті судового збору.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).
Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача (п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України).
Оскільки за наслідками апеляційного перегляду рішення скасовано, у задоволенні позову відмовлено, то з позивача слід стягнути сплачений ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1816,80 грн (а.с.165).
Щодо витрат на правничу допомогу.
Згідно п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Частиною 2 ст.137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Відповідно до положень ч.4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.
За приписами ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності).
Відповідно до ст.26 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Частинами 1 та 2 ст.30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.
В апеляційній скарзі представник відповідача просила стягнути 25 000 грн, вказуючи на те, що відповідні докази були подані разом із відзивом на позовну заяву.
На підтвердження понесення вказаних витрат було надано наступні письмові докази:
- договір про надання правової допомоги від 11 вересня 2025 року між адвокатом Гереговою Н.І. та ОСОБА_2 (а.с.83-85);
- квитанцію до прибуткового касового ордеру №45 від 11 вересня 2025 року, з якої вбачається оплата ОСОБА_2 послуг адвоката Герегової Н.І. (а.с.86).
Крім того, матеріали справи містять в собі відзив на позовну заяву (а.с.56-65), відповіді на запити адвоката у вказаній справі (а.с.75-77), клопотання про долучення доказів (а.с.102-106), докази участі в судових засіданнях 05.03.2026 року, 30.03.2026 року (а.с.139-144).
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, до предмета доказування у питанні компенсації, понесених у зв`язку з розглядом справи витрат на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.
При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.
Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16.
Крім того, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі №362/3912/18.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час. Наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.
Схожі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі №362/3912/18, від 31 липня 2020 року у справі №301/2534/16-ц, від 30 вересня 2020 року у справі №201/14495/16-ц.
Відповідно до частин 5, 6 статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Матеріали справи не містять доказів подання до суду першої інстанції клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу з боку сторони позивача, однак у відзиві на апеляційну скаргу представник позивача вказує, що згідно п. 4.2. договору про надання правової допомоги від 11.09.2025 року гонорар адвоката визначено у додатку до нього. Однак такого додатку до матеріалів справи не надано. Відповідно не можна констатувати, що розмір гонорару є фіксованим, а відтак пред`явлений розмір витрат на правничу допомогу має бути обґрунтований, зокрема, їх розрахунком, якого немає. Таким чином неможливо визначити, які саме послуги (роботи) надано відповідачці адвокатом саме на суму 25 000 грн, а тому просить відмовити в задоволенні стягнення таких витрат.
Вирішуючи питання про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, судом враховуються конкретні обставини даної справи, її складність, обсяг наданих послуг з правничої допомоги, обґрунтування заявником розміру цих витрат, критерії реальності адвокатських витрат, а також те, що відшкодуванню підлягають лише витрати, які мають розумний характер.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що з позивача на користь відповідача підлягають відшкодуванню витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000 грн, що відповідатиме обсягу та складності наданих представником відповідача послуг з правничої допомоги протягом розгляду справи як в суді першої, так і апеляційної інстанцій під час перегляду справи, яка була ініційована позивачем, принципам співмірності та розумності судових витрат та критерію їх реальності.
Керуючись ст.ст.374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , задовольнити.
Рішення Чернівецького районного суду м. Чернівці від 30 березня 2026 року скасувати та ухвалити нову постанову.
У задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Чернівецька міська рада, про знесення самочинного будівництва відмовити за безпідставністю.
Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в розмірі 1816,80 грн.
Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в розмірі 15 000 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Суддя-доповідач    І.Н. Лисак

Судді:     І.М. Литвинюк

І.Б. Перепелюк